José María de Orbe y Elío

José María de Orbe y Elío (Irun, setembre de 1776 - França, Bordeus, 21 de juliol de 1850), III marquès de Valde-Espina, fou un militar i polític espanyol. Va néixer al Palau d'Arbelaitz, provinent de famílies de la noblesa biscaina i guipuscoana. Va ser combatent en la guerra de la Convenció i en la Guerra del francès, ambdues contra els francesos. El govern liberal el va bandejar per la seva vinculació amb els absolutistes.

Va ser representant del senyoriu de Biscaia en les Corts en diverses ocasions. A la mort de Ferran VII va seguir la causa del pretendent al tron Carles VI, a qui va proclamar en la Diputació Foral de Biscaia. Quan Carles VI va arribar a Espanya després de la seva fugida a Portugal i posterior viatge a Anglaterra, el va nomenar brigadier d'infanteria i membre de la Junta Consultiva. En 1838, poc abans del pacte de Bergara va obtenir el grau de Mariscal de Camp a més de ser nomenat ministre de la Guerra i I duc de la Confianza (gener de 1837-febrer de 1839).

Contrari a la signatura del Conveni de Bergara, va participar en intrigues en favor de la continuació de la guerra i es va veure obligat a exiliar-se a França, on va morir en 1850.


Museu d'Art de Ponce

El Museu d'Art de Ponce (MAP) és un museu d'art ubicat a Ponce, Puerto Rico. Alberga una col·lecció d'art europeu, així com obres d'artistes Porto-riquenys.

El museu conté un conjunt d'obres del prerafaelitisme i disposa de més de 3.800 peces d'art distribuït entre catorze galeries. Va ser fundat per Luis A. Ferré i el seu edifici actual fou  inaugurat el 28 de desembre de 1965 i ampliat el 2010.

localitzat a l'entitat territorial administrativa


Magí Miquel

Magí Miquel (Tàrrega, ? - ?, ?) fou un militar català que participà en la primera guerra carlina a les ordres de Ramon Cabrera.

Va començar la carrera militar el 1802, llicenciant-se el 1818 com a caporal. Entrà de nou a l'exèrcit el 1822, sent ascendit el 1823 a tinent, però el 1831 fou retirat en agredir un altre oficial. Durant la primera guerra carlina fou nomenat governador de la guarnició carlina de Cantavella, però la perdé durant l'absència de Ramon Cabrera en l'assalt cristí d'Evaristo San Miguel el 31 d'octubre de 1836.


Windows 10 Mobile

Windows 10 Mobile és una edició del sistema operatiu Windows 10 desenvolupat per Microsoft. Aquesta edició de Windows 10 és un sistema operatiu mòbil que succeeix a Windows Phone 8.1 i està dissenyat per a telèfons intel·ligents i petites tauletes de menys de 8 polzades de pantalla, funcionant amb processadors ARM així com processadors amb arquitectures IA-32.

Windows 10 Mobile té l'objectiu de proveir major apropament amb la seva contrapart per als ordinadors personals, inclosa una sincronització molt més extensiva del contingut, una nova plataforma d'aplicacions universals que permetrà que una aplicació s'executi en múltiples plataformes amb Windows 10, com els ordinadors personals, dispositius mòbils i Xbox, la capacitat del desenvolupador de programari per portar aplicacions Android i iOS fàcilment amb modificacions mínimes, així com la capacitat, el maquinari suportat, possibilitat de connectar dispositius a una pantalla externa i utilitzar una interfície "PC-like" amb ajuda del ratolí i el teclat. Els telèfons intel·ligents amb Windows Phone 8.1 seran elegibles per a l'actualització a Windows Mobile 10, depenent del fabricant i suport portador. Algunes característiques poden variar en funció de les compatibilitats de programari.

La primera Technical Preview per a Windows 10 Mobile es va posar a disposició a baixar pels telèfons intel·ligents Lumia el 12 de febrer de 2015. Dispositius addicionals Lumia van ser suportats en compilacions posteriors. Les versions publicades després de la build 10080, publicat el 14 de maig de 2015, també funcionen en la variant de Windows Phone, el telèfon HTC One (M8). Tot i que el M8 és actualment l'únic telèfon no Lumia Windows inclòs en el programa de vista prèvia com de la build 10149 publicada el 24 de juny de 2015. Microsoft ha assegurat que en el futur s'afegirà suport per a Nokia, Windows Phone, Microsoft, encara que no s'inclouran tots els dispositius. La data de llançament de la versió final ja s'ha anunciat; Joe Belfiore va confirmar que a causa de com s'està desenvolupant el sistema operatiu, no va es va poder publicar de forma paral·lela a les edicions de PC de la plataforma.


Isidro López Hernández

Isidro López Hernández (Madrid, 28 de maig de 1973) és un socióleg, antropòleg i polític espanyol, diputat de la desena legislatura de l'Assemblea de Madrid.

Nascut el 28 de maig de 1973 a Madrid, va treballar a la Universitat d'Alcalá com a investigador. Nombre 17 de la llista de Podem per a les eleccions a l'Assemblea de Madrid de maig de 2015 encapçalada per José Manuel López, va ser escollit diputat de la desena legislatura de la cambra.

Membre de l'Institut DM i adscrit a la facció crítica d'anticapitalistes de Podem, va participar en la candidatura d'aquests últims per al Consell Estatal del partit ("Podem en Moviment").

És coautor al costat de Emmanuel Rodríguez de "Fin de ciclo: financiarización, territorio y sociedad de propietarios en la onda larga del capitalismo hispano (1959-2010)" (Traficantes de Sueños, 2010).


El caçador de somnis

El caçador de somnis (títol original en anglès: "Dreamcatcher") és una pel·lícula de terror estatunidenca, adaptació de la novel·la homònima escrita per Stephen King, dirigida per Lawrence Kasdan i estrenada l'any 2003. Malgrat un pressupost important i un repartiment amb actors famosos (Morgan Freeman en cap), el film va ser un fracàs comercial i de critica. Ha estat doblada al català.


Albert Pujol Lorenzo

Albert Pujol Lorenzo (Badalona, 2 de maig de 1960) és un exjugador de basquetbol català que jugava en la posició d'aler.

Va entrar a formar part de les categories inferiors del Club Joventut Badalona l'any 1974 quan era infantil, tot i que per diversos motius l'equip competia en categoria juvenil. Va ser subcampió d'Espanya juvenil els anys 1976 i 1977. Durant aquests anys també va ser internacional juvenil amb Catalunya i Espanya, aconseguint la cinquena posició del Campionat d'Europa celebrat a França, sota les ordres d'Aíto García Reneses. Sent júnior, va debutar com a jugador del primer equip de la Penya la temporada 1977-78, amb Antoni Serra a la banqueta, aconseguint guanyar el títol de lliga. També va participar amb el primer equip la temporada següent, però no va ser fins a la temporada 1979-80 que va comptar amb fitxa del primer equip, amb l'arribada de Lluís Cortés. L'any següent, tot i realitzar el servei militar, el Joventut l'inscriu per als partits de la Copa Korac, títol que van aconseguir guanyar. Després va jugar dues temporades més al CB Premià i una altra al CB Mollet, retirant-se de la competició activa l'any 1984.


Francisco Veguillas Elices

Francisco Veguillas Elices (Alcalá de Henares, setembre de 1925-Madrid, 29 de juliol de 1994), era un militar espanyol, que va aconseguir el grau de tinent general. Va ocupar el comandament de la VII Regió Militar i va ser director general de Política de Defensa des del segon govern de Felipe González fins que va ser assassinat per l'organització terrorista Euskadi Ta Askatasuna (ETA) en 1994.


Francisco Javier García Arnáiz

Francisco Javier García Arnáiz (Madrid, 4 de desembre de 1954) és un general espanyol pertanyent al Exèrcit de l'Aire del que va ostentar la prefectura del seu Estat Major des del 28 de juliol de 2012 fins al 31 de març de 2017.
Pilot de guerra, també ha rebut instrucció com a controlador aeri avançat (FAC), piloto de transport i vol bàsic. Ha estat instructor de vol de caces F-18 i compta amb la Diplomatura de Estat Major. A l'estranger ha realitzat els cursos "NAT Defence College Senior Course" i el de Seguretat de Vol dels Estats Units.


Florian Henckel von Donnersmarck

Florian Henckel von Donnersmarck (Colònia, Alemanya, 2 de maig de 1973) és un director i guionista alemany,

Provinent d'una vella família noble de l'Alta Silèsia, els Henckel von Donnersmarck, té el títol de Graf (equivalent de comte ). És més conegut per haver escrit i dirigida el film "La vida dels altres", amb al qual va aconseguir un Oscar.


José Manuel Martínez Bande

José Manuel Martínez Bande (Getxo, 7 de setembre de 1907 - Madrid, 5 de juny de 2001) va ser un militar i historiador espanyol, especialitzat en la història militar de la Guerra Civil Espanyola.


Football Club Emmen

El Football Club Emmen, també conegut com a FC Emmen o simplement Emmen, és un equip de futbol neerlandès de la ciutat d'Emmen.

El club Emmen es va formar com a amateur el 21 d'agost de 1925. Quan la lliga professional holandesa es va formar el 1954, l'Emmen va optar per mantenir la seva condició de club amateur.

El 1985, l'Emmen finalment es va unir a la lliga professional. El 1988 el club es va dividir en una secció amateur i una professional. Aquest últim va ser anomenat inicialment BVO Emmen ("Betaald Voetbal Organisatie", organització de futbol professional). El 2005, el club professional Emmen va canviar el seu nom per FC Emmen, per evitar la confusió de que BVO era una abreviatura similar a PSV, RBC o ADO.

El FC Emmen ha arribat als playoffs de l'Eerste Divisie 11 vegades i, el 20 de maig de 2018, va assolir l'ascens a l'Eredivisie holandesa per primera vegada en la seva història després de vèncer l'Sparta Rotterdam per 3-1 en la final de la fase d'ascens.


Nanosat 01

El Nanosat 01 va ser un satèl·lit artificial desenvolupat per l'Institut Nacional de Tècnica Aeroespacial d'Espanya i llançat el 18 de desembre de 2004.

El satèl·lit pesava menys de 20 kg, entrant en la categoria dels nanosatèl·lits i va ser llançat com a càrrega de pagament en un coet Ariane 5 des del Port Espacial Europeu de Kourou, al costat dels satèl·lits Helis 2A, Essaim 1, Essaim 2, Essaim 3, Essaim 4 i PARASOL. El Nanosat tenia forma de prisma de base hexagonal i estava totalment cobert de panells solars. Comptava amb quatre experiments, dos d'ells científics. Un altre dels objectius era servir d'enllaç amb la Base Antàrtica Joan Carles I.

Posteriorment seria llançat el seu successor, el Nanosat-1B, en 2009, atès que la vida útil del primer era a punt d'expirar.


Nanosat-1B

El satèl·lit artificial espanyol Nanosat-1B dissenyat, desenvolupat i operat per l'Institut Nacional de Tècnica Aeroespacial INTA és un nanosatèl·lit d'amb prou feines 22 quilograms de pes, la funció principal dels quals és la comunicació entre bases remotes, com l'Antàrtica, el buc Hespérides i Espanya.

El Nanosat-1B té forma de tetradecaedre, 14 cares, cobert per panells solars en totes elles, excepte en la cara inferior, on està allotjada l'antena de mig guany quadrifilar d'UHF i dues antenes de pegat. En la cara superior hi ha quatre monopols d'UHF. En la safata central s'allotgen els sensors solars i l'experiment Vectorsol i finalment a l'interior es troben els altres equips i experiments.

Donada la seva òrbita polar, Nanosat-1B cobrirà tota la superfície terrestre, emmagatzemant dades científiques, que descarregués en passar per la vertical del centre de control situat a INTA Madrid (Torrejón) i per les estacions mòbils (Nano-Terminals).

El satèl·lit va ser llançat el 29 de juliol a les 18:46 UTC des del Cosmòdrom de Baikonur a Kazakhstan. (rampa 95 de l'Àrea 109) mitjançant un coet Dnepr-1 (15A18) juntament amb altres cinc satèl·lits a bord, sent la càrrega principal el DubaiSat-1 i la secundària: (Nanosat-1B, Deimos-1, UK-DMC-2, Aprizesat-3 i Aprizesat-4).


Tiempo después

Tiempo después és una pel·lícula espanyola de 2018 basada en la novel·la homònima de José Luis Cuerda, qui dirigeix aquesta adaptació. És una pel·lícula coral en el repartiment de la qual conta, entre altres, amb la presència de Blanca Suárez, Roberto Álamo, Antonio de la Torre, Carlos Areces, Nerea Camacho, Miguel Herrán, Secun de la Rosa, Manolo Solo, Gabino Diego, Joaquín Reyes, Raúl Cimas, Miguel Rellán, Martín Caparrós, Berto Romero, María Ballesteros, Pepe Ocio, Daniel Pérez Prada, César Sarachu, Luis Perezagua i Arturo Valls, qui a més exerceix de productor de la pel·lícula al costat de Félix Tusell. Aquesta pel·lícula és la "seqüela espiritual" d' "Amanece, que no es poco."


Apostolat de San Feliz

L'Apostolat de San Feliz és un dels tres apostolats complets que es conserven d'El Greco, juntament amb el de la Catedral de Toledo i el del Museu del Greco, també a Toledo. Tanmateix, a l'Apostolat de San Feliz, hi manca la imatge de Jesús com a Salvator Mundi, que si que hi és present als altres dos apostolats esmentats.


Johnny Carey

John James Carey (23 de febrer de 1919 - 22 d'agost de 1995), conegut com a Johnny Carey o Jackie Carey, fou un futbolista irlandès de la dècada de 1940 i entrenador.

Pel que fa a clubs, defensà els colors de Manchester United, essent capità de l'equip entre 1946 i 1953. Fou internacional amb la selecció d'Irlanda unificada (IFA) i amb l'Estat Lliure d'Irlanda (FAI). Com entrenador destacà a Blackburn Rovers, Everton, with Nottingham Forest o la selecció d'Irlanda.


El 24è Festival Internacional de Cinema de Canes es va dur a terme del 12 al 27 de maig de 1971. La Palma d'Or fou atorgada a "The Go-Between" de Joseph Losey.

El festival va obrir amb "Gimme Shelter", un documental sobre la banda de rock anglesa The Rolling Stones dirigida per David Maysles, Albert Maysles i Charlotte Zwerin i fou clausurada amb "Les mariés de l'an II", de Jean-Paul Rappeneau. El festival va retre tribut a Charlie Chaplin i el va honorar amb el títol de "Comandant de l'Orde Nacional de la Legió d'Honor".


Malva aegyptia

Malva aegyptia és una espècie de planta herbàcia del gènere "Malva", dins de la "família Malvaceae", és nadiua de la conca del Mediterrani i l'Àfrica.

És una petita planta herbàcia caducifòlia que assoleix els 10 cm d'alçària. L'espècie està molt relacionada amb "Malva trifida" Cav., a la qual alguns autors inclosa en aquesta ["M. aegyptia" subsp. "trifida" (Cav.) O.Bolòs & al.] i de la qual es diferencia clarament pels pètals més curts, de longitud igual o menor que la dels sèpals i amb l'ungla glabra, i mericarps glabrescentes.

Es distribueix per la regió mediterrània i sud-oest d'Àsia, i es troba dispersa sobretot per la meitat oriental de la península Ibèrica. Forma part de pastures xerofítiques en clapes d'alzinar, savinar, pinedes i fins i tot rouredes, sobre sòls degradats i àrids, rics en sals, algeps, llims, etc. Es troba en una altitud des del nivell de la mar fins als 1.100 m i floreix a l'abril-juliol. Té una forma biològica: el teròfit.


Amstel Gold Race 2019

L'Amstel Gold Race 2019 és la 54a edició de l'Amstel Gold Race, que es va disputar el 21 d'abril de 2019, sobre un recorregut de 265,7 km, entre Maastricht i Berg en Terblijt. Aquesta fou la setzena prova de l'UCI World Tour 2019 i primera del "tríptic de les Ardenes", abans de la Fletxa Valona i la Lieja-Bastogne-Lieja.

El vencedor final fou el jove Mathieu van der Poel (Corendon-Circus), que es va imposar en un sorprenent esprint a Simon Clarke (EF Education First) i Jakob Fuglsang (Team Astana). Van der Poel va ser el primer en trencar les hostilitats a manca de 43 km, però la seva aventura va ser ràpidament neutralitzada i contraatacada per Jakob Fuglsang (Team Astana) i Julian Alaphilippe (Deceuninck-Quick Step) a manca de 37 quilòmetres. Aquest duet arribà a tenir fins a un minut de diferència sobre el grup principal, mentre a mig camí, a uns vint segons es van mantenir durant molts quilòmetres Michał Kwiatkowski () i Matteo Trentin (Mitchelton-Scott). En el darrer quilòmetre tot va canviar, mentre Kwiatkowski arribava al duet capdavanter, el grup principal s'acostava pel darrere a marxes forçades liderat per Mathieu van der Poel. En l'esprint van der Poel va passar per davant d'un sorprès Alaphilippe i s'emportà la seva victòria més important des que és professional.


Crida per Tunísia

La Crida per Tunísia o Nidaa Tounes (àrab: حركة نداء تونس Nidā’ Tūnis; francès: "Appel de la Tunisie") és un partit polític tunisià fundat el 2012 per Beji Caid Essebsi. Defensor de postures secularistes, es tracta d'un partit arreplegador que afecta una pluralitat d'actors, que van des d'empresaris, liberals progressistes, esquerrans seculars i sindicalistes a antics membres del règim. El partit, que va arribar a obtenir la presidència de la República i una majoria parlamentària el 2014, ha patit diverses escissions des de llavors.


Joan Ramon Veciana i Martínez

Joan Ramon Veciana i Martínez (Barcelona, 20 de juny de 1970) és un enginyer i polític català, alcalde de Sant Hilari Sacalm (Les Guilleries) des del 2015. El 2019 va revalidar el càrrec en les eleccions municipals. Enginyer Industrial de professió, des del 2009 es dedica a la política municipal, com a cap de llista del Partit Independent de les Guilleries (PIG) i del qual és el secretari general.

En el seu pas per l'ajuntament de Sant Hilari, ha estat regidor de Cultura i Participació Ciutadana (2007-2011), cap de l'oposició (2011-2015) i alcalde a partir de la legislatura 2015.

És membre de l'equip de la coalició de formacions municipals independents de la Comarca de la Selva, amb representació a la Diputació de Girona i al Consell Comarcal, Independents per la Selva (IdSEL), i vocal del Patronat del Portal de transparència, responsabilitat social i bon govern de la Fundació Universitària Balmes, entitat titular de la Universitat de Vic - Universitat Central de Catalunya (UVic-UCC).


La màgia del sud

La màgia del sud (en basc "Alhambrako giltza") és una pel·lícula basca d'animació del 2003 dirigida per Juan Bautista Berasategi Luzuriaga, basada en els "Contes de l'Alhambra" de Washington Irving. Fou coproduïda, entre altres, per EITB i Canal Sur. Ha estat traduïda al català i estrenada als cinemes.


Casanova '70

Casanova '70 es una pel·lícula italiana de comèdia del 1965 produïda per Carlo Ponti, dirigida per Mario Monicelli i protagonitzada per Marcello Mastroianni, Virna Lisi, Enrico Maria Salerno i Michèle Mercier.


Associació Siriana de Futbol

LAssociació Siriana de Futbol, també coneguda amb les sigles SFA o FASF (en anglès: "Syrian Football Association o Syrian Arab Federation for Football," en àrab: الاتحاد السوري لكرة القدم o "الاتحاد العربي السوري لكرة القدم") és l'òrgan de govern del futbol a Síria. Va ser fundada l'any 1936 i està afiliada a la Federació Internacional de Futbol Associació (FIFA) i a la Confederació Asiàtica de Futbol (AFC) des de 1937 i 1969 respectivament.

El 1974, la SFA va ser una de les associacions fundadores de la Unió d'Associacions de Futbol Àrabs, l'òrgan de govern del futbol dels països que formen part de la Lliga Àrab.

El 2001, la SFA va ser una de les sis federacions fundadores de l'Associació de Futbol de l'Àsia Occidental (WAFF), una de les cinc zones geogràfiques en les quals està dividida l'AFC.

La SFA és la responsable d'organitzar el futbol de totes les categories, incloses les de futbol femení, futbol sala i la Selecció siriana de futbol.

El 1966, la SFA va fundar la Lliga siriana de futbol (en anglès: "Syrian Premier League"), que és la principal lliga del país i la disputen catorze equips.

La principal competició per eliminatòries és la Copa siriana de futbol (en anglès: "Syrian Cup)," que va ser creada el 1959.


Toni Garrido Coronado

Toni Garrido Coronado (Felanitx, Mallorca, 18 de maig de 1973) és un presentador mallorquí.

La seva afició per la ràdio va començar a molt primerenca edat: amb 14 anys va realitzar un curs de ràdio i amb tot just 18 va començar a treballar en aquest mitjà, i "A cara descubierta" (Ràdio Mallorca) va ser el seu primer programa.

Es va traslladar a Madrid en 1993, on va decidir continuar en les ones, concretament, en la Cadena SER. Va començar a compaginar ràdio i televisió a partir de 1997, quan es va convertir en l'home del temps de "Madrid Directo" de Telemadrid. Des de llavors, se li ha pogut veure com a presentador i col·laborador en diversos programes, entre els quals es troben "Buenos Días" (Telecinco), "Por la escuadra" (Antena 3), "Mundo Mundial" (Vía Digital), "Alcalá Club" (Telemadrid), "Caiga quien caiga" (Telecinco i La Sexta), "La Nube" (TVE) i "Más vale tarde" (La Sexta). El 1996 va presentar i dirigir els programes "Gran Vía" i "Hoy por hoy Madrid", tots dos per a la Cadena SER.

Entre 2007 i 2012 va conduir i va dirigir el programa "Asuntos propios" a Radio Nacional de España, de dilluns a divendres, entre les 16 i les 19 hores de la tarda.

En 2012, i després de la seva etapa en RNE torna a la ràdio com a productor del programa "YU no te pierdas nada", a Los 40 Principales, i presentat per Dani Mateo. El 2013 produeix a més el programa musical "Un lugar llamado mundo", presentat per Javier Limón i emès per Canal + (televisió) i Europa FM (ràdio).

En 2006 va publicar juntament amb el seu company i amic Tom Kallene "El Sueco", un llibre titulat "Onderou", que emula el clàssic "On the Road" ("Al camí") de l'escriptor estatunidenc Jack Kerouac, editat en 1957. En 2009 juntament amb Xosé Castro va publicar el llibre "Inculteces. Barbaridades que dice la gente", editat per Editorial Planeta i basat en una de les seccions del programa "Asuntos propios".

És casat amb la periodista Celia Montalbán, amb qui dos fills.


Enterprise Center

L'Enterprise Center és un palau d'esport ubicat al centre de Saint Louis, Missouri. Amb una capacitat de 18.400 espectadors, és la seu dels St. Louis Blues de la National Hockey League, però també és utilitzat per altres funcions, incloent-hi partits de la NCAA, concerts i competicions de lluita lliure professional.

El palau va obrir el 1994 com el Kiel Center. Va passar a anomenar-se Savvis Center, Scottrade Center i Enterprise Center. El darrer va ser anunciat el 21 de maig 2018, pels St. Louis Blues i representants d'Enterprise Holdings, una empresa amb seu a Saint Louis.


José María Carnicero Hernández

José María Carnicero Hernández (Madrid, 1911 — Badalona, 1950) va ser un il·lustrador republicà, que al 1940 va ser condemnat pel franquisme, en el mateix procés que Carlos Gómez Carrera i Vicent Miquel Carceller, a trenta anys de presó, que no va arribar a complir, per publicar "en el setmanari "La Traca" dibuixos i historietes en els quals s'insultava als invictes Generals de l'Exèrcit Español per a la publicació dels quals s'entenia directament, segons les seves pròpies manifestacions, amb el Vicente Miguel Carceller" i per dibuixar a Franco com a homosexual.


Pioneer E

Pioneer E va ser una sonda espacial de la NASA llançada el 27 d'agost de 1969 mitjançant un coet Delta des de Cap Canaveral i que va resultar destruïda durant el llançament, després de l'explosió deliberada del llançador per motius de seguretat.

Pioneer E hauria estat la cinquena sonda d'una sèrie de sondes (formada per Pioneer 6, Pioneer 7, Pioneer 8 i Pioneer 9) amb la missió de realitzar el primer estudi detallat del vent solar, el camp magnètic interplanetari i els raigs còsmics, proporcionant dades pràctiques sobre les tempestes solars.

Durant el llançament el sistema hidràulic de control del coet llançador va fallar, produint el desviament de la seva trajectòria. Per motius de seguretat es va enviar el senyal de destrucció del coet des del control de terra.


Maat Mons

Maat Mons és un volcà escut massiu. És la segona muntanya més alta, i el volcà més alt, del planeta Venus. S'eleva 8 km per sobre del radi planetari mitjà a , i gairebé 5 km per sobre de les planes circumdants. Porta el nom de la deessa egípcia de la veritat i la justícia, Maat.


Los Zumacales

La tomba megalítica de Los Zumacales és un monument megalític tipus cromlec del Neolític (al voltant del 5500 aC.) Es troba situat a prop de Simancas (província de Valladolid, Espanya). El 2016 va ser inclosa en la "Llista vermella" de l'associació Hispania Nostra causa del seu estat de deteriorament.

Va ser descoberta a la dècada del 1960 casualment per un pagès que estava fent servir una màquina excavadora i va donar amb les pedres. S'han realitzat de campanyes d'excavació en els anys 1982, 1989 i 1990. S'han trobat restes d'ossos de joves i adults (en total 22 persones) i diversos objectes funeraris. En l'actualitat, a causa del seu estat d'abandó, ha patit espoli i vandalisme, pel que al febrer de 2016 va ser inclosa en la "Llista vermella" de l'associació sense ànim de lucre Hispania Nostra.

Aquest mateix 2016, la Junta de Castella i Lleó va realitzar una inversió de més de 62.000 euros per rehabilitar el jaciment, entre els quals es van realitzar treballs de restitució al seu lloc original dels blocs calcaris desplaçats el 1981, la reconstrucció de la cambra del dolmen, la restitució volumètrica del túmul i un accés amb senyals per als qui vulguin visitar-lo.

Va ser aixecada al voltant de l'any 5500 aC. Consisteix en un sepulcre de pedra calcària de grandària mitjana amb càmera circular d'uns 6,5 metres de diàmetre a la qual s'accedia per un passadís o corredor. Les pedres que conformen el sepulcre no estan en posició vertical sinó que reposen tombades sobre els seus costats majors.


Cal Plomall

Cal Plomall és una masia del terme municipal d'Abella de la Conca, pertanyent al poble de Bóixols.

Està situada al nord-est del municipi, al fons de la vall del riu Rialb, al sud del poble de Bóixols i molt a prop, també el sud, del Forat de Bóixols i del pont romànic que hi ha en aquell lloc, anomenat Pont del Plomall. S'hi accedeix des de la carretera L-511 en el punt quilomètric 14,5, pel Camí del Plomall. Al sud de la masia, a prop del riu, queden els Camps de Cal Plomall.


Randolph Churchill

:"Aquest article és sobre el fill del Primer Ministre britànic Sir Winston Churchill. Pel pare de Sir Winston, veure Lord Randolph Churchill."
El Major Randolph Frederick Edward Spencer Churchill, MBE (28 de maig de 1911 – 6 de juny de 1968) va ser el fill del Primer Ministre britànic Winston Churchill i de la seva esposa Clementine. Va ser Membre del Parlament conservador per la circumscripció de Preston entre 1940 i 1945.


Moviment Nacional Unit

El Moviment Nacional Unit (georgià ერთიანი ნაციონალური მოძრაობა "Ertiani Nazionaluri Modsraoba", ENM) és un partit polític de Geòrgia. Va ser fundat l'octubre de 2001 per Mikheil Sakaixvili. Es tracta d'un partit reformista i que afavoreix vincles més estrets amb l'OTAN i la Unió Europea, així com la restauració del control central sobre els separatistes d'Abkhàzia i Ossètia del Sud.


Goldust

Dustin Patrick Runnels (11 d'abril de 1969 -), és un lluitador professional dels Estats Units, que treballa actualment a l'empresa World Wrestling Entertainment (WWE), lluitant en la seva marca "ECW" sota el nom de Goldust. Runnels és fill de l'antic lluitador Dusty Rhodes i germà del també lluitador Cody Rhodes.


El Palau de la Duquessa de Medina de las Torres és un edifici situat a la ciutat de Madrid al Passeig de Recoletos número 23, fent cantonada amb el carrer del Almirante.

Fou construït per l'arquitecte Agustín Ortiz de Villajos entre 1881 i 1884, edificant-lo sobre part del solar que fins aleshores ocupava el Circo Price.

L'edifici té quatre plantes i un semisòtan, mantenint un cos central amb dues cantonades, a les que l'any 1910 se li afegíren dues torrasses. La seva primera gran reforma la realitzà Enrique Simonet Castro entre 1932 i 1940, rebent posteriors reformes els anys1990, 1992 i 1995 a càrrec dels arquitectes Enrique de León García i Íñigo Ortiz Díez de Tortosa.

Actualment l'edifici està ocupat per l'empresa Mapfre.


El Observador

El Observador de la actualidad, denominat col·loquialment "El Observador", fou un diari que es publicà a Barcelona; el primer número va sortir el 23 d'octubre de 1990 i el darrer l'11 d'octubre de 1993. El seu impulsor fou Lluís Prenafeta i, malgrat que s'escrivia en castellà, el diari adoptà una línia nacionalista propera a CiU. El primer director del rotatiu va ser Alfons Quintà, que el desembre de 1990 va ser substituït per Enric Canals. Des de 1992, va ser dirigit per Vicent Sanchis. Era editat per Promotora Editorial Europea (Prodeunsa). Entre els accionistes impulsors figuraven empresaris de diferents sectors, destacant entre ells el grup immobiliari Forcadell.


Tuc de Lhuçà

El Tuc de Lhuçà (grafia occitana corresponent a la catalana de Tuc de Lluçà) és una muntanya que es troba en el límit dels termes municipals de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) i Naut Aran (Vall d'Aran), dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.

El pic, de 2.777,7 metres, s'alça a la carena que separa la Vall de Colieto (S) i el Circ de Colomèrs (N); amb el Pic Nord de Travessani al nord-oest i el Pic de la Tallada Llarga a l'est-sud-est.

Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.


Comunitat Democràtica Popular

La Comunitat Democràtica Popular (bosnià: "Demokratska Narodna Zajednica") és un partit polític dels bosnians a Bòsnia i Hercegovina. A les eleccions generals de Bòsnia i Hercegovina de 2002, dirigit per Fikret Abdić (empresonat a Croàcia) va obtenir l'1,4% del vot popular i 1 dels 42 escons a la Cambra de Representants de Bòsnia i Hercegovina, així com 3 dels 140 escons a la Cambra de Representants de la Federació de Bòsnia i Hercegovina.

A les eleccions generals de Bòsnia i Hercegovina de 2006 va obtenir l'1,9% del vot popular i 1 dels 42 escons a la Cambra de Representants de Bòsnia i Hercegovina, així com 2 dels 140 escons a la Cambra de Representants de la Federació de Bòsnia i Hercegovina, així com 6 representants a l'assemblea del cantó d'Una-Sana.


Scottie Pippen

Scottie Pippen (Hamburg (Arkansas), 25 de setembre de 1965) és un exjugador de bàsquet estatunidenc, que jugava com a aler en l'equip Chicago Bulls, a l'NBA. Era un defensor impecable en l'u-contra-u. Pel seu talent de defensor fou nominat un dels 50 millors jugadors de la història de l'NBA segons una la llista elaborada l'any 1996.

La seva trajectòria a la NBA va començar en ser escollit pels Seattle Supersonics a la primera ronda del draft de 1987 en cinquena posició, però immediatament es van traspassar els seus drets als Chicago Bulls a canvi de Olden Polynice i una posterior elecció del draft condicional. Amb els Bulls va passar dos cicles, el primer des de 1987 fins a 1998 i el segon, entre 2003 i 2004. Entremig, va jugar amb els Houston Rockets la temporada 1998-1999 i amb els Portland Trail Blazers des de 1999 fins al 2003.

Va aconseguir sis anells de l'NBA (1991, 1992, 1993, 1996, 1997 i 1998), va ser triat 7 vegades per al millor cinc inicial de la lliga i 8 vegades triat dins el millor quintet defensiu. És un dels 50 millors jugadors de la història de l'NBA, i va participar en set edicions del la Nit de les estrelles de l'NBA.

Pippen va representar a la selecció dels Estats Units d'Amèrica, i va aconseguir la medalla d'or als Jocs Olímpics de 1992 i als 1996.


Príncipe de Asturias (R-11)

El Príncipe de Asturias (R-11) era un portaavions per a avions STOVL de l'Armada espanyola que podia carregar fins a 29 aeronaus. El R-11 va ser el vaixell insígnia de la flota naval espanyola, i va ser el tercer portaavions de la història de l'Armada espanyola.

El portaavions fou construït a Ferrol (Galícia) i fou botat el 22 de maig de 1982 amb una eslora de 159,9 m, una mànega de 24,3 m i un calat de 9,4 m. Fou un projecte de gran envergadura econòmica i tecnològica que comportà un gran nombre de retards i augments de cost. El 2013 va ser substituït pel vaixell d'assalt amfibi, el Juan Carlos I (L-61).


Fast Food Nation

Fast Food Nation és una pel·lícula de 2006 dirigida per Richard Linklater basada en el llibre homònim d'Eric Schlosser; va ser filmada a Mèxic i als Estats Units. Igual com el llibre (titulat: Fast Food Nation) la pel·lícula planteja una mirada crítica a la influència mundial de la indústria nord-americana dels menjars ràpids.

La pel·lícula va ser estrenada oficialment en l'edició número 59 del Festival de Cinema de Cannes on es va generar una trobada entre l'equip del film i la premsa internacional. En el projecte participen entre d'altres els actors Greg Kinnear, Catalina Sandino Moreno, Ethan Hawke, Patricia Arquette, Kris Kristofferson, Bruce Willis i Avril Lavigne.


Monte-Carlo Rolex Masters 2009

El Masters de Montecarlo 2009, també conegut com a Monte-Carlo Rolex Masters 2009, és un torneig de tennis jugat en pistes a l'aire lliure de terra batuda. És l'edició 103 del Masters de Montecarlo i forma part de la sèrie 1000 de la ATP. Es juga al Monte Carlo Country Club a Ròcabruna Caup Martin, França, prop de Montecarlo a Mònaco, entre l'11 i el 19 d'abril del 2009. El defensor del títol en aquesta edició és el mallorquí Rafael Nadal.


La donna del lago

La donna del lago ("La dama del llac") és una òpera en dos actes de Gioachino Rossini, amb llibret italià d'Andrea Leone Tottola, basat en la traducció francesa del poema "The Lady of the Lake" (1810) de Walter Scott. S'estrenà al Teatro San Carlo de Nàpols el 24 d'octubre de 1819. A Catalunya es va estrenar al Teatre de la Santa Creu de Barcelona el 17 de maig de 1823.

Va ser la primera de les òperes italianes que van basar-se en les obres romàntiques de Scott, i va marcar el començament del Romanticisme en l'obra de Rossini. Scott va tenir molta influència en el desenvolupament de l'òpera romàntica italiana fins al punt que el 1840 (vint anys després d'aquesta òpera), ja hi havia vint-i-cinc òperes italianes basades en obres seves, sent la més famosa "Lucia di Lammermoor" de Donizetti, de 1835. Varen seguir altres òperes en alemany, francès i anglès.

Rossini va compondre la partitura amb gran rapidesa, com era habitual en ell. La música de l'obra és espontània i original i dona mostres d'una elaboració complexa, amb motius molt nous, on es prefiguren temes i cadències de l'òpera lírica romàntica. Aquesta va ser la setena de les nou òperes que Rossini va escriure per al San Carlo entre 1815 i 1822. Tot i que l'estrena no va ser un èxit, van seguir moltes actuacions als principals teatres d'Europa i de l'Amèrica del Sud fins al voltant de 1860, després de les quals l'òpera va desaparèixer fins al 1958. En els temps moderns, les actuacions s'han donat amb força freqüència.

"La donna del lago" va exercir molta influència en dos compositors ja plenament romàntics com Bellini i Donizetti. Des del "Tancredi" de 1813 fins aquesta òpera del 1819, en només sis anys, Rossini havia fet un pas de gegant en la concepció de l'òpera.


Leptopelis jordani

Leptopelis jordani és una espècie de granota de la família dels hiperòlids que viu a Angola. L'epítet "Jordani" és un reconeixement de l'entemòleg Karl Jordan.


Mare de Déu de Núria

La Mare de Déu de Núria és una imatge de Maria, mare de Jesús, que hi ha a la Vall de Núria, municipi de Queralbs (Ripollès). És la patrona principal de la diòcesi d'Urgell juntament amb Sant Ermengol d'Urgell i també patrona del Pirineu català.

La imatge de la Mare de Déu de Núria que avui en dia es venera és una talla datada del o . Es tracta d'una talla en fusta d'estil romànic.

La coronació canònica de la Mare de Déu de Núria va tenir lloc l'any 1965. La seva festivitat se celebra el 8 de setembre.

L'església del santuari de Núria va rebre el 10 d'octubre de 2014 del Papa Francesc el títol de Basílica menor, després de la petició feta per l'arquebisbe d'Urgell Joan Enric Vives.


Host Lucreci Triciptí

Host Lucreci Triciptí (en llatí "Hostus Lucretius L. F. T. N. Triciptinus") va ser un magistrat romà. Era fill de "Lucius Lucretius Triciptinus", cònsol l'any 462 aC. Formava part de la gens Lucrècia i era de la família dels Triciptí.

Va ser elegit cònsol l'any 429 aC junt amb Luci Sergi Fidenes. Durant el seu consolat no es va produir cap fet destacat.


Publi Lucreci Triciptí

Publi Lucreci Triciptí (en llatí "Publius Lucretius L. F. Triciptinus") va ser un magistrat romà. Era fill de "Hostus Lucretius Triciptinus", cònsol l'any 429 aC. Formava part de la gens Lucrècia i era de la família dels Triciptí.

Va ser tribú amb potestat consular l'any 419 aC, quan hi va haver una rebel·lió d'esclaus que pretenia incendiar Roma. Ho va tornar a ser altra vegada el 417 aC, any en què hi va haver desordres motivats per les lleis agràries. El menciona Titus Livi.


Jesús Ros Piles

Juan Jesús Ros Piles (Torrent, 25 de febrer de 1954) és un polític valencià, diputat a les Corts Valencianes en la V, VI i VII legislatures i alcalde de Torrent (Horta Oest) entre 1987 i 2004. A partir del 13 de juny de 2015, torna a ser Alcalde de Torrent mercè un acord amb Compromís i Guanyant.


Estació de Perpinyà

LEstació de Perpinyà () és una estació ferroviària, situada a prop del centre de la Perpinyà, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord) i al departament francès dels Pirineus Orientals, a la regió d'Occitània.

Fou posada en servei el 1858, per la Companyia de ferrocarril de Midi. Salvador Dalí veia l'univers "similar per la seva estructura a l'estació de Perpinyà". L'estació té el sobrenom de "centre del món", segons les paraules d'aquest pintor, que s'hi va referir diverses vegades com el "centre còsmic de l'univers"; aquesta estació fou, en 1965, la font de l'inspiració de quadre "L'estació de Perpinyà".

És una estació de la Societat Nacional dels Ferrocarrils Francesos (SNCF), atesa pels trens TGV inOui, els Intercités de nuit, i els trens regionals exprés de la xarxa del TER d'Occitània.


Orientales, la Patria o la tumba

Orientales, la Patria o la tumba (en català, "Orientals, la Pàtria o la tomba") és l'himne nacional de l'Uruguai. Va ser declarat oficial d'acord amb el decret del 8 de juliol de 1833. L'autor va ser Francisco Esteban Acuña de Figueroa, el mateix que va escriure l'himne nacional del Paraguai: "Paraguayos, República o Muerte".

La lletra fa referència als trenta-tres orientals que van participar en la guerra per la independència el 1825, quan el futur país encara estava sota domini del Brasil. Així mateix, i per extensió, la paraula "orientals" és el gentilici que també s'usa per referir-se al poble uruguaià, és a dir, als ciutadans de la República Oriental de l'Uruguai (antiga Província Oriental).

La música va ser composta per Francisco José Debali, qui va comptar amb la col·laboració del músic aficionat Fernando Quijano. Va ser interpretada per primera vegada el 19 de juliol de 1845 i oficialitzada per decret del 25 de juliol de 1848 (dictat el 15 d'aquell mes). Noranta anys més tard (20 de maig de 1938) un nou decret incorpora modificacions de Gerardo Grasso i Benone Calcavecchia. La seva execució està regulada al costat de la utilització d'altres símbols nacionals per decret del 18 de febrer de 1952, articles 20, 21 i 22.

Per a Alex Marshall, crític musical britànic per a la revista "The Guardian", l'himne de l'Uruguai és "una de les peces clàssiques més eufòriques". La seva durada habitual és de cinc minuts, la qual cosa el situa entre un dels més llargs.


Chester Alan Arthur

Chester Alan Arthur (Fairfield, Vermont, 5 d'octubre de 1829 – Nova York, 18 de novembre de 1886) va ser un polític estatunidenc, vint-i-unè president dels Estats Units. Era membre del Partit Republicà i va treballar com a advocat abans d'esdevenir el vintè vicepresident dels Estats Units sota James Garfield. Garfield va ser ferit de mort per Charles Guiteau el 2 de juliol de 1881, però no va morir fins al 19 de setembre, moment en què Arthur va accedir a la presidència -càrrec que va ocupar fins al 4 de març de 1885.

Abans d'entrar en la política activa, Arthur era membre de la facció Stalwart del Partit Republicà, protegit de Roscoe Conkling, i va arribar a ser recaptador de duanes del Port de Nova York. Hi va ser nomenat pel president Ulysses S. Grant, però va ser destituït pel següent president, Rutherford B. Hayes, en un intent de reformar el sistema de clientelisme polític a Nova York.

Per a disgust dels Stalwarts, el que una vegada fóra Recaptador del Port de Nova York esdevingué, com a president, un aferrissat defensor de la reforma del funcionariat. Va evitar els anteriors companys de clientelisme polític i arribà a apartar-se totalment del seu antic protector Conkling. La pressió pública, en augment després de l'assassinat de Garfield, va precipitar la celebració d'un congrés per a elegir President. El primer èxit d'Arthur va ser l'aprovació de la Llei Pendleton sobre la reforma del funcionariat. Arran de l'aprovació d'aquesta norma se li va atorgar a Arthur el sobrenom de "The Father of Civil Service" ("Pare del Funcionariat") i va fer que obtinguera una reputació favorable entre els historiadors.

L'editor i periodista Alexander K. McClure va escriure: «Ningú no ha accedit a la presidència envoltat de tan pregona i general desconfiança, i ningú no s'ha retirat... més àmpliament respectat». L'escriptor Mark Twain, profundament cínic amb els polítics, va reconèixer: «Realment seria difícil millorar l'administració del President Arthur».


Microgale jobihely

Microgale jobihely és una espècie de tenrec del gènere "Microgale" que viu al massís de Tasratanana al Madagascar, en boscos tropicals a una altitud de 1420–1680 metres per sobre el nivell del mar. Segons les dades genètiques, aquesta és l'espècie més propera al tenrec musaranya de Cowan ("M. cowani"). L'etimologia del seu nom prové d'un dialecte nord del malgaix i és una combinació de les paraules "joby" "fosc" i "hely" "petit". Se li donà aquest nom perquè "M. jobihely" és precisament un animal petit i fosc.


Juan de la Cruz Ramos Cano

Juan de la Cruz Ramos Cano, conegut simplement com a Juande Ramos (Pedro Muñoz, Ciudad Real, 25 de setembre de 1954) és un futbolista retirat i entrenador de futbol.


Joan-Pere Viladecans

Joan-Pere Viladecans (Barcelona, 1948) és un pintor català. Influït per Antoni Tàpies i Joan Brossa, s'inicià amb obres en les que combinava la pintura amb diversos objectes, barrejant tècniques, amb una pinzellada densa propera a la pintura matèrica. A cavall entre la figuració i l'abstracció, la seva obra se centra en la naturalesa, el temps i la vida. Combina empremtes o el collage d'elements reals amb signes precisos que cerquen un lirisme plàstic. La seva obra recent contrasta amb l'austeritat d'èpoques anteriors per l'ús de colors vius i intensos. S'ha expressat també amb "environments", i ha conreat el cartellisme i el disseny. Exposà el 1967 al Cercle Artístic de Sant Lluc i, des de llavors, per tot el món. En motiu del cinquantè aniversari de la seva primera exposició a Barcelona, el 2018 va mostrar als Espais Volart de la Fundació Vila Casas 20 pintures de gran format realitzades a partir de radiografies ampliades de diverses parts del cos. El 2020 va il·lustrar l'edició de bibliòfil "Catalunya. Història d'una nació" (editorial Base), escrit per Jaume Sobrequés, en la qual explica la història de Catalunya des de la prehistòria fins al referèndum d'independència de 2017.


Gneu o Luci Sicini

Gneu o Luci Sicini (en o ) va ser un magistrat romà del . Formava part de la gens Sicínia, una antiga família romana d'origen plebeu.

Era tribú de la plebs l'any i va ser el primer magistrat romà que es va atrevir a atacar les lleis de Sul·la que privaven als tribuns de la plebs del seu antic poder. Va atacar també als caps aristocràtics i especialment al cònsol Gai Curió.

Ciceró diu que la seva única habilitat com a orador era la de saber fer riure al poble. Per una citació de Sal·lusti es va pensar que havia estat mort pels aristòcrates però després a aquest text se li va donar una nova interpretació.


Gordon Cooper

Leroy Gordon Cooper Jr, també conegut com a Gordon Cooper (Shawnee, 6 de març de 1927 - 4 d'octubre de 2004) fou un astronauta. Cooper va créixer a Shawnee (Oklahoma) i a Murray (Kentucky) on assistí a escoles privades. Era actiu en els Escoltes d'Amèrica i aconseguí la segona posició més alta que pot obtenir un explorador. Cooper va servir en el Cos de Marines dels Estats Units el 1945 i 1946. Cooper conegué la seva primera muller Trudy amb la que es casà a Hawaii el 1947. Cooper transferí la seva comissió a les Força Aèria dels Estats Units el 1949, era posat en servei actiu i rebé formació de vol a Perrin AFB, Texas i Força Aèria de Williams AFB, Arizona. Fou un dels membres del Programa Mercury; el 15 de maig del 1963 fou enviat amb la darrera nau d'aquest programa, la Faith 7 a un vol orbital on es va fer una prova de duració i experiments. Va realitzar 22 òrbites i va ser el darrer astronauta en viatjar tot sol a l'espai.


Rio Lobo

Rio Lobo és un western del 1971 protagonitzat per John Wayne. La pel·lícula va ser l'última dirigida per Howard Hawks, amb un guió de Leigh Brackett. La cinta es va rodar en Technicolor amb un temps de 110 minuts. La partitura musical va ser composta per Jerry Goldsmith i es va rodar a Cuernavaca en l'estat mexicà de Morelos i a Tucson, Arizona.

Va ser la tercera pel·lícula en una trilogia dirigida per Hawks que es basen en la idea d'un xèrif que defensa la seva oficina en contra d'un bel·ligerant proscrit a la ciutat: les altres dues pel·lícules van ser: "Rio Bravo" (1959) i "El Dorado" (1966), també protagonitzades per John Wayne. La pel·lícula és una nova declinació del canemàs de "Rio Bravo": terratinent dèspota, ciutat terroritzada, presó assetjada, justicier envellit... però aquesta versió és més allunyada que "El Dorado" del mateix Howard Hawks. Introdueix un nou ingredient: la Guerra de Secessió. Aquesta guerra fratricida acabada, els personatges, una vegada desmobilitzats, penen per trobar les seves marques. Els rancors no han callat amb la pau, la violència i la impunitat subsisteixen. El saber fer guerrer sura i la conclusió de la pel·lícula és d'una certa amargor. "Rio Lobo" és l'última pel·lícula de Howard Hawks. En el moment del rodatge, la pel·lícula es titulava "San Timoteo".

Ha estat doblada al català.


Renfe Rodalia

Renfe Rodalia (en castellà "Renfe Cercanías", en basc "Renfe Aldirikoak" i en gallec "Proximidades Renfe") és la denominació comercial que rep el servei ferroviari o la divisió de trajectes curts de la companyia Renfe Operadora, empresa pública encarregada de gestionar els serveis ferroviaris d'ample ibèric a Espanya.

Les línies de rodalia operen a la majoria de les grans ciutats d'Espanya en un total de 12 nuclis i són un dels mitjans de transport fonamentals per comunicar el centre i la perifèria de les àrees metropolitanes o amb municipis a no més de 60 km. Normalment el seu àmbit es restringeix a la província, i típicament el trajecte no supera una hora.

Des de l'1 de gener de 2010 la Generalitat de Catalunya gestiona el servei de rodalia de Renfe a Catalunya, sota la denominació de Rodalies de Catalunya.


A Veiga

A Veiga és un municipi de la Província d'Ourense a Galícia. Pertany a la Comarca de Valdeorras. El municipi es troba en una zona d'alta muntanya, la serra d'O Eixo, i compta amb el cim més alt de Galícia, Pena Trevinca (2.124 metres), així com amb l'embassament de Prada ("encoro de Prada"), que aprofita el curs del riu Xares, un afluent del riu Bibei, i la presa del qual, construïda en l'any 1958, va submergir el poble d'Alberguería el 9 de maig de 1959.


(965) Angelica

(965) Angelica és un asteroide del cinturó principal descobert per l'astrònom Juan Hartmann en 1921 des de l'Observatori Astronòmic de La Plata, en La Plata, Argentina.

Deu el nom a l'esposa del descobridor.

S'estima que té un diàmetre de 53.63 ± 1,3 km. La seva distància mínima d'intersecció de l'òrbita terrestre és d' 1,324 UA.

Les observacions fotomètriques recollides d'aquest asteroide mostren un període de rotació de 17,77 hores, amb una variació de lluentor de 10,1 de magnitud absoluta.


Jacobo Fitz-James Stuart y Falcó

Jacobo Fitz-James Stuart y Falcó (Madrid, 17 d'octubre de 1878 - Lausana, Suïssa, 24 de setembre de 1953) va ser un noble, mecenes i polític espanyol, XVII duc d'Alba. Durant la dictadura franquista va exercir d'ambaixador d'Espanya en el Regne Unit. D'altra banda, va promoure l'estudi de la història dels Alba i de les seves col·leccions d'art.


Lísip

Lísip ("Lysippus, Lýsippos" ) (Sició c. 390 - 310 aC) va ser un escultor grec d'època clàssica, germà de Lisistrat i contemporani d'Escopes i de Praxíteles. Va ser el creador d'una tècnica revolucionària que consistia a fer els caps proporcionalment més petits que els cossos per produir una sensació de grandesa.

Va destacar principalment com a autor de retrats en bronze, per als quals era molt sol·licitat. El seu client més famós va ser Alexandre el Gran, que li va encarregar diversos retrats, els quals esdevindrien els models de les representacions posteriors del rei macedoni.

Van ser deixebles seus Cares de Cnidos i Eutíquides de Sició, a més dels seus tres fills, especialment Euticràtides.

L'esmenten entre altres Pausànies i Plini el Vell. El primer diu que va fer una estàtua al vencedor olímpic Troile (que va guanyar a l'olimpíada 102, però les estàtues se solien fer bastants anys després de la victòria) de la que una inscripció es va trobar a Roma (; com que Seleuc no va assolir el títol reial fins a l'olimpíada 117 s'ha suposat que floria vers el 300 aC però sovint s'afegien inscripcions a estàtues fetes abans.

Treballava principalment el bronze ("faber aerarilus"), i va ser considerat el més gran escultor i sempre deia que el que s'havia d'imitar era la natura i no als artistes. Ciceró diu que considerava el Dorífor i Policlet els seus mestres i certament el seu estil estava connectat amb l'escola argiva de Policlet igual que l'escola d'Escopes i Praxíteles estava relacionada amb l'escola àtica de Fídies.

Plini el Vell li atribuí prop de 1.500 obres, no conservades, però de les quals ens han arribat diverses còpies. Sembla que cobrava una peça d'or per cada estàtua; les peces d'or foren contades després de la seva mort.

Com que totes les seves estàtues foren fetes en bronze, cap s'ha conservat, ja que el bronze es deteriora ràpidament amb el temps, tot i que hi ha algunes còpies en joies i monedes. Entre els treballs més remarcables que se li han atribuït cal destacar l'Hèracles Farnese i l'Hèracles assegut. La seva obra més coneguda és l'Apoxiòmenos, estàtua d'un jove que es treu l'oli del cos amb un estrígil de la qual es conserva una còpia als Museus Vaticans.

La següent és una llista d'algunes de les seves principals obres, moltes de les quals dedicades al seu tema preferit, Hèrcules:

* 1. Estàtua colossal de Zeus a Tàrent
* 2. Estàtua de Zeus a Sició
* 3. Zeus Nemeu a Argos
* 4. Zeus assistit per les Muses
* 5. Posidó a Corint
* 6. Dionís a la cova sagrada del Mont Helicó
* 7. Eros a Tèspies
* 8. Hèrcules colossal a Tàrent (portat després a Roma i més tard a Bizanci)
* 9. Hèrcules traient el poder a Eros
* 10. Estàtua petita d'Hèrcules () assegut al banquet dels déus
* 11. Hèrcules al fòrum de Sició
* 12. Estàtues d'Hèrcules fent els treballs a Alyzia (Arcàdia) i més tard a Roma
* 13. Estàtua de Time o Oportunitat
* 14. Heli en quadriga a Rodes
* 15. Un sàtir a Atenes.
* 16. El bany d'un atleta posat per Agripa en un dels seus banys i després portat per Tiberi a la seva pròpia cambra per un temps
* 17. Una dona cantant
* 18. Diverses estàtues d'atletes
* 19. Una estàtua de Sòcrates
* 20. Estàtua d'Esop
* 21. Estàtua de Praxil·la.
* 22. Nombroses estàtues d'Alexandre el Gran, la més famosa l'Alexandre amb llança amb l'epigrama gravat:


El Restaurant del Santuari de la Misericòrdia de Canet de Mar és un edifici modernista al conjunt del Santuari de la Mare de Déu de la Misericòrdia a Canet de Mar. El restaurant queda en servei amb la seva funció original.

Va ser dissenyat per l'arquitecte Josep Puig i Cadafalch amb els elements típics com el plafó ceràmic que corona la part oest de l'edifici, molt semblant a les de la Casa Terradas de Barcelona. El cos de l'edifici de planta gairebé quadrada i d'un sol nivell, conté a la seva façana oest un anagrama coronat de la Mare de Déu amb els símbols dels quatre evangelistes i a sobre dels escuts de Catalunya i de Canet. Aquest plafó fet amb ceràmica de color blau, culmina un arc parabòlic de maó que inclou al seu interior finestres esglaonades i elements de decoració ceràmica menors. Hi destaca el gran arc apuntat que agrupa tres finestres geminades d'alçat escalonat, fet de maó vist.

Un segon cos d'edifici més irregular i de dues plantes amb una torre de tres acull la porta d'entrada adovellada, en contrast amb les altres obertures. També s'hi troben un arc parabòlic que inclou tres finestres esglaonades amb reixes de ferro forjat. El projecte inicial era més important, ja que incloïa un alberg, però aparentment les limitacions econòmiques en van reduir l'abast final. L'estat de conservació és acceptable.

localitzat a l'entitat territorial administrativa


Lliga de Campions de la UEFA 2015–16

La Lliga de Campions de la UEFA 2015–16 fou la 61a edició del màxim torneig de futbol europeu per a clubs organitzat per la UEFA, així com la 24a edició des que va canviar el nom de Copa d'Europa pel de Lliga de Campions. El defensor del títol d'aquesta edició era el FC Barcelona, però fou eliminat per l'Atlético de Madrid als quarts de final.

La final de la competició es disputà a l'Estadi "Giuseppe Meazza" de Milà, Itàlia, entre el Reial Madrid CF i l'Atlético de Madrid. Fou el segon cop en la història del torneig en què els dos equips eren de la mateixa ciutat, després que també els mateixos dos equips disputessin la final de la final de l'edició de 2013-14. El Real Madrid va vèncer l'Atlético per 5–3 a la tanda de penals (el resultat del partit havia estat 1–1 després de la prórroga) de la final i va guanyar la competició per onzè cop.

Com a vencedor de la competició, el Real Madrid es va classificar com a representant de la UEFA pel Campionat del Món de Clubs de futbol que es disputaria al Japó, i es va guanyar també el dret de jugar contra els guanyadors de la Lliga Europa de la UEFA 2015–16, el Sevilla FC, a la Supercopa d'Europa 2016.


Sebastian Kurz

Sebastian Kurz (Viena, 27 d'agost de 1986) és un polític austríac i canceller federal d'Àustria des del 18 de desembre del 2017. Fou ministre d'Afers Exteriors i Integració del 2014 al 2017. És militant del Partit Popular Austríac (ÖVP).


PSI-20

El PSI-20 - acrònim de "Portuguese Stock Index" - és el principal índex borsari de l'Euronext Lisboa. És el principal índex de referència del mercat de capitals portuguès. Es compon de les accions de les vint més grans empreses de la borsa de valors de Lisboa i reflecteix l'evolució dels preus d'aquestes accions. El valor del PSI-20 es remunta al 31 de desembre del 1992 en què se situà a 3.000 punts. Fou llançat per servir d'indicador de l'evolució del mercat accionista portuguès i per donar suport a la negociació de contractes futurs i opcions.


Jaume Monzó

Jaume Monzó (la Font d'en Carròs, la Safor, País Valencià, 1971) és llicenciat en filologia catalana per la Universitat de València, professor de llengua catalana a secundària, coordinador de les diferents seccions del setmanari "El Temps" entre 2004 i 2010D'aleshores ençà es dedica a la docència, tant a secundària com a l'ensenyament d'adults. En novembre de 2014 va publicar "En línia "(novembre de 2014), publicada per l'editorial Sembra Llibres. "En línia" és un relat juvenil transgressor i atrevit que reprodueix íntegrament el món virtual en què els joves estan tan instal·lats actualment. Això fa que la història no sigui una novel·la tradicional, sinó la successió de publicacions, perfils i comentaris de Facebook, missatges de WhatsApp, correus electrònics, pàgines de Spotify i reflexions a blogs. L'èxit immediat d'aquesta novel·la i la bona acollida entre el públic jove ha fet que hagi estat escollida, només 4 mesos després de la seva publicació, com un llibre de referència al Club de Lectura Juvenil d'Esparreguera. El 2015, "En línia" va obtindre Premi al Llibre Juvenil Millor Editat, que li va atorgar la Generalitat Valenciana.

Ha conreat també el relat breu en diverses iniciatives col·lectives. L'any 2015 va participar en el llibre Premi Carolina Planells contra la violència de gènere, amb el relat "T'estime tant." Una història que alerta sobre les relacions obsessives, en la qual torna a explorar els formats virtuals. En desembre de 2017 va participar en el llibre "Vols dir que som això?" (Llegir en català) amb el conte "Va de bo!" Una història que tracta d'explicar l'ambient dels trinquets i de la pilota, esport del qual és un gran aficionat.

"La Colla U" (Andana editorial) és la seua primera incursió en la literatura infantil. Un relat d'aventures en el qual la pilota torna a ser protagonista, i amb el qual va obtindre el Premi Enric Lluch de narrativa infantil Ciutat d'Algemesí.


The Wars to Come

«The Wars to Come» (Les guerres que vindran) és el primer episodi de la cinquena temporada, el 41è del total, de la sèrie televisiva "Game of Thrones" de la productora nord-americana HBO. L'episodi fou escrit pels guionistes David Benioff i D. B. Weiss, i dirigit per Michael Slovis. Es va estrenar el 12 d'abril del 2015. Abans de l'emissió, aquest episodi, juntament amb els restants quatre primers de la temporada es van filtrar a Internet.


Molpàdia

Molpàdia (en grec antic Μολπαδία) va ser, segons la mitologia grega, una filla d'Estàfil, un fill de Dionís i d'Ariadna. La seva mare era Crisòtemis i les seves germanes Reo i Pàrtenos.

Estàfil havia demanat a Molpàdia i Pàrtenos que vigilessin el seu vi, perquè el seu descobriment per part dels homes era molt recent en aquell temps, però les dues noies mentre vigilaven es van adormir. Mentre dormien, els porcs que elles vigilaven també, van entrar al celler i van trencar les gerres que contenien el vi nou. Al despertar van veure el que havia passat i van témer la ira del seu pare, que, pel que sembla, era despietat. Van fugir cap a la vora del mar i es van llançar per un precipici. Però Apol·lo, que les apreciava, ja que estava enamorat de Reo, l'altra germana, les va salvar de la caiguda i les va portar a dues ciutats del Quersonès. Partènope va fer cap a Bubassos, on va rebre honors divins, i Molpàdia a Càstabos, on va ser divinitzada amb el nom d'Hemítea.


The Grinch

The Grinch, també coneguda com a Dr. Seuss' How the Grinch Stole Christmas, és una pel·lícula estatunidenca infantil, de comèdia i nadalenca estrenada el 2000. Està basada en el llibre homònim escrit pel Dr. Seuss i produïda per Imagine Entertainment i Universal Pictures. El film va dirigir-lo Ron Howard i està protagonitzat per Jim Carrey, Jeffrey Tambor, Christine Baranski, Bill Irwin, Molly Shannon i Taylor Momsen.

La producció va romandre quatre setmanes com a número u als Estats Units. "The Grinch" és la segona pel·lícula estacional que més ingressos ha aconseguit (sent la primera "Sol a casa 2: Perdut a Nova York"), recaptant un total de 345.141.403 $ a tot el món. Va guanyar l'Oscar al millor maquillatge i va estar també nominada a la millor direcció artística i al millor vestuari.

ambientat durant l'esdeveniment recurrent


Beyond Outrage

, en català: "Més enllà de l'ultratge" i també coneguda com a Outrage 2, és una pel·lícula japonesa de yakuza del 2002. Està dirigida, escrita, muntada i protagonitzada per Takeshi Kitano i és la seqüela d'Outrage, obra també de Kitano del 2010.

Beyond Outrage va estrenar-se el 2 de setembre de 2012 durant el 69è Festival Internacional de Cinema de Venècia inclosa dins de les pel·lícules en competició.


Els caçadors en la neu

Els caçadors en la neu (en neerlandès, Jagers in de Sneeuw), és una obra del pintor flamenc Pieter Brueghel el Vell, pertanyent al cicle de sis obres sobre els mesos de l'any. Representa l'hivern o els mesos de desembre i gener. És un oli sobre taula, pintat l'any 1565. Fa 117 cm d'alt i 162 cm d'ample. S'exhibeix actualment en el Museu d'Història de l'Art de Viena, Àustria, amb el títol alemany, Jäger im Schnee.

Des d'un primer pla molt elevat es porta la mirada per un terreny abrupte. Predomina el blanc de la neu. Sobre dos llacs gelats, es practiquen jocs hivernals. El cel és plomís.

Sobre aquest fred paisatge les figures humanes, els animals i els arbres semblen ombres xineses. El tema principal és el paisatge, un paisatge hivernal en el qual es representa la neu, el gel, anticipant els grans assoliments en aquest gènere de la pintura barroca.

D'aquesta mateixa sèrie sobre els mesos existeixen altres quatre pintures, totes elles de l'any 1565:
* "Dia malenconiós" o "Dia ennuvolat" (febrer-març), Museu d'Història de l'Art de Viena
* "La collita del fenc" (juny-juliol), Palacio de Lobkowicz, al Castell de Praga
* "Els segadors" (agost-setembre), Metropolitan Museum of Art, Nova York
* "El retorn del ramat" (octubre-novembre), Museu d'Història de l'Art de Viena


Forces Armades Equatorianes

Les Forces Armades Equatorianes estan formades per tres branques: l'Exèrcit, l'Armada, i la Força Aèria. El President de la República de l'Equador, és el comandant en cap de les Forces Armades. Les FAE compten amb un nombre de 273,600 efectius en actiu, i amb 438,000 reservistes.


Terèsa Pambrun-Lavit

Terèsa Pambrun-Lavit (Lorda, França, 17 de març de 1954) és una escriptora en occità. La seva obra més coneguda és "Sho!", editada per l'Institut d'Estudis Ilerdencs el 2006 i guanyadora del premi de narració curta en occità. També ha escrit materials pedagògics com "Grimpa-mandrilha", "Palhassa" o –en col·laboració- "Allisades." Altres obres seves són "Arcolin; seguit de Cèu bleu", "Memòrias de peira" i "Passejada als quatre vents".


Organometallics

Organometallics (abreviatura "Organometallics") és una important revista científica dedicada a la química inorgànica, publicada des del 1982 per l'American Chemical Society. El seu factor d'impacte és 4,126 el 2014, any en què fou citada 41.998 cops. Ocupa la 5a posició de qualitat de revistes dedicades a la química inorgànica en el rànquing SCImago, i la 15a en la categoria de química orgànica.

Aquesta revista està dedicada a la publicació de treballs de recerca en els camps més actius de la química dels compostos organometàl·lics, inorgànics, orgànics i resta de materials químics. S'hi publiquen articles, comunicacions, mini-comentaris i notes detall dels mecanismes de síntesi, estructura, d'unió, de reactivitat química i de reacció, i aplicacions dels compostos organometàl·lics i organometal·loidals. També inclou la síntesi orgànica i polímers, processos catalítics, i aspectes sintètics de ciència dels materials i la química de l'estat sòlid. "Organometàl·lics" també publica la correspondència entre autors, que els ofereix una oportunitat perquè puguin comentar els treballs d'altres investigadors.


Tales from Topographic Oceans

Tales from Topographic Oceans és el sisè àlbum d'estudi de la banda de rock progressiva anglesa Yes, publicat el desembre de 1973  Atlantic Records. És el primer àlbum d'estudi enregistrat amb el bateria Alan White després que Bill Bruford abandonés l'agrupació el 1972 per unir-se a King Crimson. Presentat originalment com un àlbum doble amb una pista per cada cara de les quatre del LP, el seu concepte està basat en la visió del cantant Jon Anderson de les quatre classes d'escriptures hindús, conegudes amb el nom de shastras, inspirant-se en una nota a peu de pàgina de l'obra "Autobiografia d'un Yogi", de Paramahansa Yogananda.

El treball fou un autèntic èxit comercial; al Regne Unit es caracteritza per ser el primer àlbum a aconseguir una certificació d'or comptant solament les pre-vendes. Va coronar el rànquing d'àlbums del Regne Unit durant dues setmanes i arribà a la posició número 6 als EUA. L'àlbum és recordat per la varietat de crítiques amb què fou rebut, i pels desacords que provocà dins de la banda, que desembocaren en la partença del teclista Rick Wakeman, que engegaria la seva reeixida carrera en solitaria després de la gira de suport.


Carolina Nagher

Carolina Nagher fou una mezzosoprano italiana.

Va ser la primera Lucilla a "La scala di seta" de Rossini (Venècia, Teatro San Moisè, 1812). Després va crear uns altres dos papers per a Rossini: Ernestina a "L'occasione fa il ladro" (Venècia, Teatro San Moisè, 1812) i Marianna a "Il signor Bruschino" (Venècia, Teatro San Moisè, 1813).


Aeroport Internacional Sabiha Gökçen

Aeroport Internacional Sabiha Gökçen (IATA: SAW, l'OACI: LTFJ) és un dels dos aeroports internacionals d'Istanbul, Turquia. La instal·lació porta el nom de Sabiha Gökçen, la primera dona que va ser pilot de combat a Turquia. Està situat a 35 km al sud-est del centre d'Istanbul, està a la part asiàtica de la ciutat bi-continental i serveix com a hub de Pegasus Airlines, així com de Turkish Airlines, AnadoluJet i Borajet.

Va actuar com a segon aeroport de la ciutat després de l'Aeroport Internacional Atatürk fins al 2019 i des d'aquest any com a segon aeroport de la ciutat després de l'Aeroport d'Istanbul.


Alzina de Sant Mateu

L'Alzina de Sant Mateu és un arbre que es troba al Parc de la Serralada Litoral, el qual és, probablement, l'alzina més alta del susdit parc i, també, una de les més velles. És ubicada a Premià de Dalt a l'esplanada davant de l'Ermita de Sant Mateu. La seva alçària és de més de 15 metres empetiteix l'érmita i l'habitatge dels ermitans.

Té gairebé dos cents anys de vida. Sòlida com una roca, va resistir les ventades de l'any 2009 sense el més mínim percaç, tot i ser al descobert en una alta esplanada i tindre una capçada densa. No es pot dir pas el mateix d'uns pins pinyers també centenaris que tenia a prop, els quals van caure i ara resten tallats a rodanxes, escampats per les planes dels voltants per a servir de seient dels excursionistes.

Una altra alzina del mateix nom es troba a Can Cartayà a Les Gavarres a Quart.


Zell im Fichtelgebirge

Zell im Fichtelgebirge, fins al juliol de 2007 el seu nom oficial era Zell, és un municipi d'Alemanya amb 2.272 habitants, situat al districte de Hof al land de Baviera. Es troba a una altitud de 615 m.

El riu Saale neix a la serralada Waldstein del Fichtelgebirge prop de Zell im Fichtelgebirge.


Vil·la Paquita

Vil·la Paquita és un edifici a la vila de Cardedeu (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local. Vil·la Paquita s'emmarca dintre del context de construccions bastides des de finals del s. XIX a la carretera de Caldes, quan aquesta es converteix en l'eix principal de la vila. Al llarg de la carretera podem veure una gran varietat d'estils arquitectònics des de l'eclecticisme, modernisme, noucentisme i els edificis moderns. L'època de més activitat constructiva és la dècada del 1910-1920, quan la vila es transforma definitivament en una vila d'estiueig.

És un habitatge de temporada amb jardí. De planta baixa, pis i coberta a dues vessants. La façana principal està composta d'esgrafiats amb motius vegetals i florals i figurats. La composició és simètrica. El portal d'entrada té una petita marquesina. El capcer és de forma piramidal truncat, l'obra presenta un gran caràcter noucentista.


Catedral de Tarragona

La Catedral de Tarragona és una catedral catòlica d'estil gòtic a Tarragona, seu de l'Arquebisbat de Tarragona. El títol oficial de la Catedral de Tarragona és el de "Santa Església Catedral Basílica Metropolitana i Primada de les Espanyes", i està dedicada a Santa Tecla.

El 3 d'abril de 1905 va ser declarada Monument Nacional. És també Bé Cultural d'Interès Nacional (BCIN).

La catedral s'aixeca al lloc més elevat de la ciutat, aproximadament en el mateix emplaçament on hi havia hagut un temple romà dedicat a l'emperador August (19 dC) i una gran plaça porticada que l'envoltava, que formaven part del conjunt de construccions de la ciutat de Tàrraco, capital de la "Provincia Tarraconense" de des de l'any 27 aC. La cristianització de la ciutat es va iniciar en el . Segons una venerable tradició basada en l'epístola de sant Pau als Romans (15,24), l'apòstol hauria visitat Hispània i hauria predicat a Tàrraco. Aquest seria el germen de l'arrelament del cristianisme a la ciutat, que ja estava plenament consolidat l'any 259, en què foren martiritzats a l'amfiteatre el bisbe Fructuós i els seus diaques Auguri i Eulogi.

Al llarg dels segles  i V l'Església de Tarragona estava ben organitzada. L'any 475 els visigots van ocupar la ciutat i es va iniciar un període esplendorós pel que fa a la vida eclesiàstica. Damunt de les antigues estructures del gran temple d'època imperial s'hauria construït una catedral visigòtica, que hauria pervingut fins a la incursió islàmica, l'any causa de la invasió el bisbe de Tarragona es va veure obligat a abandonar la seva seu.

Durant alguns segles la ciutat restà pràcticament abandonada, fins que al final del , l'any 1091, el papa Urbà II nomenà el bisbe de Vic, Berenguer Seniofred de Lluçanès, arquebisbe de Tarragona. Llavors es va endegar la restauració de la seu i la repoblació de la ciutat i del Camp de Tarragona. No va ser fins al 1154 que s'hi va instal·lar permanentment un arquebisbe a la ciutat, Bernat Tort, que va fundar el capítol catedralici, constituït per canonges regulars de l'orde de Sant Agustí, els quals aprofitaren les antigues estructures romanes, on van edificar una fortalesa per a defensar-se de les incursions sarraïnes.
Segons Francesc Eiximenis, en l'organització d'una ciutat i la posició dels seus edificis, a la catedral li corresponia:

Concebuda i iniciada en estil romànic a l'últim quart del , es va finalitzar al quan els corrents arquitectònics ja eren plenament gòtics. Des del punt de vista constructiu i tipològic es pot relacionar amb la Seu Vella de Lleida obra contemporània.

Dins de les seves dependències es troben les sales d'exposició permanent del Museu Diocesà de Tarragona.


Museu Reina Sofia

El Museu Nacional Centre d'Art Reina Sofia (MNCARS) (en castellà: "Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía", "MNCARS"), més conegut com a Museu Reina Sofia, és el museu nacional espanyol d'art del i contemporani, amb seu a Madrid. Fou inaugurat oficialment el 10 de setembre de 1992 i el seu nom és en honor de la Reina Sofia d'Espanya. És un organisme autònom depenent del Ministeri de Cultura. Està a Madrid, a la zona de l'Estació de Madrid - Puerta de Atocha, dins de la zona coneguda com a “Triangle d'Or de l'Art ”(que inclou el Museu del Prado, el Museu Thyssen-Bornemisza i el CaixaForum Madrid).

El museu té excel·lents col·leccions de Pablo Picasso i Salvador Dalí. L'obra més coneguda del museu és el "Guernica". També hi ha obres de Hermen Anglada Camarasa, Juan Gris, Josep Mompou, Joan Miró, Julio González, Eduardo Chillida, Pablo Palazuelo, Antoni Tàpies, Pablo Gargallo, Lucio Muñoz, Luis Gordillo, Jorge Oteiza, Ouka Lele i José Luis Gutiérrez Solana, entre d'altres. També té una biblioteca d'accés lliure especialitzada en art, amb més de 100.000 llibres, 3.500 gravacions sonores i prop de 1.000 vídeos. Recentment, acull puntualment pressentacions d'arts vives.

L'edifici central del museu era l'antic "Hospital de San Carlos", construït sota la direcció de José de Hermosilla i posteriorment de Francesco Sabatini, a l'acabament del . A partir de 1980 es van fer renovacions i ampliacions extenses. En 1988 parts del nou museu es van obrir al públic, principalment en exposicions temporals. Aquest mateix any un decret el declarava Museu Nacional. En desembre del 2001 s'inicià una gran ampliació dissenyada per l'arquitecte francès Jean Nouvel, inaugurada el 26 de setembre de 2005. El seu director actual és Manuel Borja-Villel, antic director del MACBA de Barcelona.

El nombre de visitants ha anat augmentant progressivament fins a convertir-se en el museu més visitat d'Espanya i un dels més visitats del món. Aquestes dades i l'activa política d'adquisicions l'han situat en una posició privilegiada entre els museus internacionals d'art contemporani. Segons "The Art Newspaper", basant-se en dades facilitades pels propis museus, el nombre de visites al 2016 va ser de 3.646.598, un rècord històric, situant el Reina Sofia com el museu d'art més visitat a Espanya i l'onzè a nivell mundial, aconseguint superar el MoMA i el Prado.


Rada Suprema

La Rada Suprema (en ucraïnès "Верховна Рада України, Verkhovna Rada Ukraïni") o Consell Suprem és el nom oficial del parlament unicameral d'Ucraïna. Anteriorment va ser la màxima autoritat de la República Socialista Soviètica d'Ucraïna. És un parlament unicameral integrat per 450 diputats, que és presidida per un president. Es reuneix a l'edifici de la Rada Suprema d'Ucraïna a la capital d'Ucraïna Kíev.

A les eleccions al Parlament d'Ucraïna, els escons es reparteixen entre tots els partits que aconsegueixen un mínim de 3% de vots arreu del país, utilitzant el mètode de Hamilton pel repartiment. Les últimes eleccions a la Rada Suprema d'Ucraïna es va celebrar el 30 de setembre de 2007. El 8 d'octubre de 2008 el president Víktor Iúsxenko va dissoldre el Parlament i convocà eleccions anticipades que finalment no es van dur a terme.


Congrés de Berlín

El Congrés de Berlín de 1878 fou una assemblea diplomàtica dels representants de diversos estats europeus sota la presidència d'Otto von Bismarck, Canceller d'Alemanya amb el propòsit de reorganitzar la zona dels Balcans després de la Guerra Russo-Turca de 1877–1878. També pretenia copsar els interessos d'Anglaterra, Rússia i Àustria-Hongria en la zona. Van haver-hi representants del Regne Unit, Àustria-Hongria, França, Alemanya, Itàlia, Rússia i l'Imperi Otomà. Delegats de Grècia, Romania, Sèrbia i Montenegro van assistir a les sessions que tractaven sobre els seus estats, però no eren integrants del congrés. El tractat resultant fou signat el 23 de juliol, i modificà el Tractat de San Stefano amb el qual el Regne Unit i Àustria-Hongria no eren conformes.


Palau Ramon Montaner

El Palau Ramon Montaner, és un edifici modernista situat al número 278 del carrer de Mallorca de Barcelona.


Jeremias Benjamin Richter

Jeremias Benjamin Richter (10 de març del 1762, Jelenia Góra, Silèsia - 14 d'abril de 1807, Berlín) fou un químic prussià fundador de l'estequiometria. Richter fou alumne de Kant. L'any 1794 va ser oficial de mineria a Breslau i l'any 1800 va ser nomenat assessor del departament de mines i químic a la fàbrica reial. És un dels creadors de la química moderna. Al començament de les seves investigacions va tenir molts de problemes per tal que la gent acceptes les seves idees perquè algunes de les seves suposicions eren incorrectes. A més a més la seva manera d'escriure fou molt confosa a causa del seu interès per les matemàtiques.

Una de les contribucions més importants a l'anàlisi química de Richter fou la invenció de la valoració, una tècnica per a la determinació de concentracions d'àcids o de bases mitjançant la mesura de volums de base (acidimetria) o d'àcid (alcalimetria), respectivament, que els neutralitzaven. Aquesta tècnica la posà a punt en una investigació, entre 1792 i 1802, sobre les composicions de les sals neutres quan comprovà les equivalències entre bases i àcids a les reaccions de neutralització química. Fou el creador del concepte d'equivalent químic i de l'estequiometria, que ell definí (1792) com: "L'estequiometria és la ciència que mesura les proporcions quantitatives o relacions de massa en la qual els elements químics estan implicats".

En els seus estudis va descobrir una de les quatre lleis ponderals, bàsiques en la química, la llei de les proporcions recíproques: "Les masses d'elements diferents que es combinen amb una mateixa massa d'un element donat són les masses relatives d'aquells elements quan es combinen entre si, o bé múltiples o submúltiples d'aquestes masses."


Aliança Republicana

Aliança Republicana va ser una plataforma política espanyola que va agrupar a diversos partits i agrupacions de caràcter republicà durant la dictadura de Primo de Rivera.

Es va crear en 1926 i la componien quatre partits i agrupacions que anaven des del republicanisme històric als noves formacions republicanes: el Partit Republicà Radical, d'Alejandro Lerroux, fundat en 1908, el qual s'havia allunyat de l'anticlericalisme i anticatalanisme dels seus orígens i s'havia convertit en un partit moderat; el Partit Republicà Federal, també històric però mancat pràcticament de militància, que va abandonar aviat l'Aliança; el Grup d'Acció Republicana, format en 1925 i no constituït com a partit fins a 1930, encapçalat per Manuel Azaña i que incloïa joves professionals i intel·lectuals (com José Giral, Luis Jiménez de Asúa o Ramón Pérez de Ayala), provinents en la seva majoria de l'Ateneu de Madrid; i el Partit Republicà Català, fundat en 1917, de Marcel·lí Domingo i Lluís Companys, que constituïa l'ala esquerrana del catalanisme polític. També col·laboraven amb l'Aliança intel·lectuals com Vicente Blasco Ibáñez, Miguel de Unamuno, Antonio Machado o Gregorio Marañón. Encara que units per la seva comuna oposició a la monarquia i la dictadura, es tractava d'un grup políticament heterogeni.

El desembre de 1929, els sectors més esquerrans de l'Aliança, dirigits per Álvaro de Albornoz i Marcel·lí Domingo, se separen de l'Aliança per a crear el Partit Republicà Radical Socialista (Domingo va seguir sent el president del Partit Republicà Català fins a desembre de 1930, quan definitivament optà per la política nacional i cedí el lideratge del PRC a Companys). Per la seva banda, el naixement del PRRS va animar Acció Republicana a constituir-se en partit polític en els primers mesos de 1930, mantenint-se dintre de l'Aliança, a pesar de la seva evident discrepància política amb els radicals de Lerroux. Després de la caiguda de Primo de Rivera, l'Aliança catalitzà l'oposició dinàstica. El 14 de maig de 1930, l'Aliança i els radicalsocialistes van formar un Comitè conjunt amb el propòsit d'"aconseguir la instauració i consolidació de la República a Espanya". A aquest pacte es van anar unint diversos grups republicans locals, com l'ORGA de Santiago Casares Quiroga i Antonio Villar Ponte o la Unió Republicana Autonomista de València, dirigida per Sigfrido Blasco-Ibáñez (més tard s'integrarien en el Comitè la Dreta Liberal Republicana i els republicans catalanistes).

El 17 d'agost de 1930, Azaña i Lerroux, en representació de l'Aliança, van participar en la reunió del Pacte de Sant Sebastià, on es va acordar la creació de l'anomenat Comitè de la Conjunció, que aviat es transformaria en "Govern Provisional de la República". Després de la proclamació de la República, l'Aliança Republicana es va dissoldre, si bé a les eleccions a Corts Constituents de juny de 1931, la Conjunció republicana-socialista es va presentar en algunes províncies amb el rètol de l'Aliança (si bé cada partit de la coalició va concórrer amb el seu propi programa). Els debats constitucionals, que van reforçar l'aliança entre socialistes, radicalsocialistes i Acció Republicana i van fer sortir de la coalició als radicals de Lerroux i als progressistes (la Dreta Liberal Republicana, que havia canviat el seu nom a l'agost de 1931 pel de Partit Republicà Progressista), van significar la fi formal de l'Aliança Republicana.


Bart Simpson

Bartholomew "Bart" Simpson és un personatge fictici de la sèrie animada "Els Simpson", la veu original del qual en anglès és de Nancy Cartwright. A Espanya és doblat per Sara Vivas. A Hispanoamèrica la veu va ser posada primerament fins a la novena temporada (inclosa) per Marina Huerta, després va ser reemplaçada fins a la quinzena temporada (inclosa) per Claudia Mota, per tornar a ser reprès per Marina Huerta. La veu de la sèrie en català és de Mònica Padrós.

Bart és fill de Homer i Marge, i germà de Lisa i Maggie. Té 10 anys, és un mal estudiant i bastant bromista. El seu nom és un anagrama de "brat", que en anglès significa "mocós malcriat". La seva ideologia és "jo no ho vaig fer, ningú em va veure, no poden demostrar-lo".

Bart és decididament el més rebel de la família. És un noi simpàtic i també molt enxampo, que fa moltes bromes amb el seu millor amic Milhouse. Estudia a l'escola de Springfield, encara que no li va molt bé; sempre és castigat per les seves bromes, amb la qual cosa es queda sempre en classe a escriure en la pissarra el que no ha de fer. Segueix els programes del seu ídol Krusty el Pallasso. És desobedient i fa tot el que li passa pel cap. Però als ulls de la seva mare és un nen bo que mereix totes les oportunitats i desitjos del món, i Bart sap aprofitar-se d'això; convertint-lo en un "nen de mamà". Bart discuteix sempre amb la seva germana Lisa per raó de la diferència totalment oposada de caràcters.

Bart Simpson va heretar del seu pare el gen de l'estupidesa, un gen que es troba en el cromosoma Y, sent els homes Simpson els únics que hereten el gen. En un episodi es contradiu aquesta versió, fet que es considera part de la ironia de la sèrie.

En el transcurs de la sèrie es pot veure que en les primeres temporades era indiscutiblement el personatge principal d'aquesta, però passant les temporades queda relegat a un paper secundari, atès que el seu pare Homer assumeix el rol de personatge principal. Això ocorre perquè Homer fa més fàcil l'autoidentificació amb el teleespectador mitjà dels Simpson, a més que un guió cenyit al personatge adult fa més accessible la crítica social que realitza la sèrie.

Encara que Bart sempre és creador de trapellades, de vegades aquestes li juguen males passades, com la vegada que per trobar en el carrer un bitllet de $20 dòlars, va anar amb Milhouse a comprar una beguda excessivament carregada de sucre i ambdós es "droguen" amb la beguda (irònicament demostrada en l'episodi) i apareix l'endemà dormint amb l'uniforme dels Escoltes, on el professor és Ned Flanders.

Per a complicar encara més si pot ser la trama dels Simpson, Bart té en l'actor secundari Bob Terwilliger el seu enemic mortal des que va destapar un complot contra el Pallasso Krusty, acusat d'un atracament, que realment havia estat simulat per Bob disfressat de Krusty. Els motius segons Bob haurien estat que, a banda que Krutsy ho relegava a ser el "secundari", no oferia continguts culturals en el programa infantil en el qual els dos treballaven. A partir d'aquest episodi, la meta de Bob consisteix a matar a Bart, intentant-lo en multitud d'episodis repartits per la sèrie; en una altra ocasió, Bart va ser enviat a una Escola Militar on va demostrar increïble maneig amb les armes, prova d'això és que va aconseguir disparar un míssil contra el vehicle estacionat del director Skinner tot i trobar-se a una distància considerable.


.cs

.cs va ser durant uns quants anys el domini de primer nivell territorial (ccTLD) de Txecoslovàquia. No obstant això, el país es va dividir en la República Txeca i Eslovàquia el 1993, i aviat van rebre els seus propis ccTLDs: .cz i .sk respectivament. L'ús de .cs va ser gradualment desfasat, i el ccTLD va ser esborrat al voltant del gener de 1995.

Fins que es va esborrar el .yu l'any 2010, .cs era el domini de nivell superior de major ús que havia estat esborrat. Les estadístiques del Centre de Coordinació de Xarxes RIPE mostren que fins i tot en el juny de 1994, després de nombroses conversions a .cz i .sk, .cs encara tenia més de 2.300 usuaris. Comparativament, altres ccTLDs eliminats (.nato i .zr) possiblement mai van arribar a les desenes.

El juliol de 2003, es va atorgar el codi ISO 3166-1 CS a Sèrbia i Montenegro ("Srbija i Crna Gora" en serbi) i ho va ser fins al 2006, quan el país es va dividir i es van crear els codis per als dominis .rs i .me. De totes maneres, Sèrbia i Montenegro no van arribar a utilitzar el .cs com a ccTLD, sinó que van continuar utilitzant el de Iugoslàvia, .yu.


Antoni Roig Sierra

Antoni Roig Sierra (Palma, 1946 - 30 de setembre de 2007), més conegut per "Toni" Roig, que era el que constava al seu document d'identitat, fou un escultor, cantant, guitarrista i compositor mallorquí de música tradicional fundador dels grups La Revetlla de Sant Antoni, Música Nostra i Al-Mayurqa. El 29 de febrer de 2008 el govern insular li lliurà de forma pòstuma el premi Ramon Llull en reconeixement a la seva trajectòria i a la difusió que feu de l'arxipèlag balear.


Comissió Marín

La Comissió Marín és la Comissió Europea interina presidida per Manuel Marín que va estar en el càrrec entre el 15 de març de 1999 i el 12 de setembre del mateix any.


Aleksandr Ródtxenko

Aleksandr Mikhàilovitx Ródtxenko (en rus, Алекса́ндр Миха́йлович Ро́дченко) conegut com a Aleksandr Ródtxenko, (Sant Petersburg; 5 de desembre del 1891 - Moscou; 3 de desembre del 1956), escultor, pintor, dissenyador gràfic i fotògraf rus, va ser un dels artistes més polifacètics de la Rússia dels anys 20 i trenta. Va ser un dels fundadors del constructivisme rus i va estar casat amb la, també, artista Varvara Stepànova.


Iván Luis Zamorano Zamora

Iván Luis Zamorano Zamora (nascut el 18 de gener del 1967 a Santiago de Xile) conegut futbolísticament com a Iván Zamorano, és un exjugador de futbol, dels més importants de la història de Xile. Va jugar per molts clubs, els més destacats: Sevilla FC i Reial Madrid a Espanya i l'Inter a Itàlia. Va guanyar la lliga espanyola i va ser el Pichichi amb el Reial Madrid la mateixa temporada, i va guanyar la Copa de la UEFA amb l'Inter de Milà. Va jugar la Copa del món de França amb la selecció xilena el 1998.


Puiggraciós

El cim del Puiggraciós està situat a la confluència dels termes municipals de l'Ametlla del Vallès, el Figueró i Montmany, en el sector dels Sots Feréstecs, que agafen el nom de la novel·la modernista del mateix nom, i Bigues i Riells, a la comarca del Vallès Oriental.

És un turó amb una altitud de 808,8 m, situat al sud-est dels cingles de Bertí, als quals s'uneix pel collet de Can Tripeta. Forma part de la Serralada Prelitoral catalana.

Aquest cim està inclòs al Repte dels 100 cims de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya.

Al cim, hi resten vestigis d'un poblat ibèric, i, uns 100 m per sota de la cota màxima, hi trobem el santuari de Puiggraciós. Al nord-est hi ha una torre de senyals del 1845 que ha estat declarada Bé Cultural d'Interès Nacional, i cap al sud, el veïnat del Serrat de l'Ocata, de l'Ametlla del Vallès.


Harold en Italie

Harold en Italie ("Harold a Itàlia"), op. 16, és una simfonia programàtica amb viola obligada d'Hector Berlioz. Va ser composta l'any 1834 i pel seu caràcter lliure està més prop d'un poema simfònic que d'una simfonia convencional.


Servi Corneli Orfit

Servi Corneli Orfit (en llatí "Servius Cornelius Orfitus" o amb el nom complet "Servius Cornelius Scipio Salvidienus Orfitus") va ser un magistrat romà que va viure a mitjans del . Formava part de la gens Cornèlia i era de la família dels Escipió.

Va ser cònsol l'any 51 i va tenir com a col·lega l'emperador Claudi. L'any 62, per voluntat de Neró, va ser procònsol de la província d'Àfrica.

L'any 66 va proposar, en honor de la família imperial, que el mes de juny fos anomenat en endavant Germànic. Molt poc després va ser executat al ser denunciat pel delator Marc Aquili Règul, però no es coneix la natura del càrrec.


Grímnismál

Els Grímnismál ("Les dites de Grímnir") -el mot és un neutre plural en norrè occidental antic- són un dels poemes mitològics que formen part de lEdda poètica". Estan preservats en el còdex "Reial" o "Konungsbók" MS GkS 2365 4to i en el fragment AM 748 I 4to; a més a més, Snorri Sturluson inclogué, parcialment o total, una vintena d'estrofes en la seva "Edda" en prosa. Els "Grímnismál" són contats per Grímnir (un dels noms amb què el déu Odin amaga la seva identitat quan viatja pel món) quan és torturat, per error, pel rei Geirrod (Geirrøðr"'), fet que li costarà la vida al rei al final del poema.

L'obra comença amb una extensa secció en prosa en què es descriuen les circumstàncies que condueixen al monòleg de Grímnir, que consta de 54 estrofes compostes en metre ljóðaháttr. El darrer tros dels "Grímnismál" és constituït per una cloenda en prosa en què es descriu breument la mort del rei Geirrod, l'ascenció al tron del seu fill Agnarr, i la desaparició del déu Odin.


Lucia di Lammermoor

Lucia di Lammermoor és una òpera en tres actes composta per Gaetano Donizetti sobre un llibret italià de Salvatore Cammarano, basat en la novel·la "The Bride of Lammermoor" de Walter Scott. Va ser estrenada a Nàpols el 26 de setembre de 1835.

És una de les principals òperes del bel canto i una de les cinc més representades en la història del Liceu, amb 274 representacions. La història transcorre a les terres escoceses de Lammermoor a final del en un moment de crisi política i religiosa. Conta la història de l'amor de Sir Edgardo de Ravenswood i Lucia, germana de Lord Enrico Asthon, que ha pactat el casament de la jove amb un noble ric. Aprofitant l'absència de l'enamorat i per mitjà d'una prova d'infidelitat, Lord Enrico aconsegueix que se celebri el casament, just al moment quan torna Sir Edgardo. En un acte de bogeria, Lucia apunyala al llit nupcial el seu marit.


Le maschere

Le maschere és una òpera en un pròleg i tres actes de Pietro Mascagni sobre un llibret de Luigi Illica. L'estrena fou el 17 de gener de 1901 i va significar un fet únic en tota la història de l'òpera: es va representar simultàniament en sis teatres. Al Teatro Carlo Felice de Gènova, Teatro Regio de Torí, Teatro alla Scala de Milà, Teatro La Fenice de Venècia, Teatro Filarmonico de Verona, i al Teatro Costanzi de Roma. Hi havia una setena reproducció en marxa al Teatro San Carlo de Nàpols que no es va poder realitzar per la malaltia del tenor. Durant els entreactes, Mascagni era informat pels telegrames que afluïen doncs de tota Itàlia.


Manon Lescaut

Manon Lescaut és una òpera en quatre actes composta per Giacomo Puccini sobre un llibret que va aparèixer com a anònim en l'edició original, però que era escrit per fins a set llibretistes (Domenico Oliva i Luigi Illica, amb aportacions de Marco Praga, Ruggero Leoncavallo, Giulio Ricordi, Giuseppe Adami i el mateix Puccini). Basada en la novel·la "Manon Lescaut" (1731) de l'"abbé" Prévost, va ser composta entre 1889 i 1892 i estrenada l'1 de febrer de 1893 al Teatro Regio de Torí. L'estrena va ser el primer èxit de Puccini després de la indiferència que van causar "Le Villi" (1884) i "Edgar" (1889).

És la tercera òpera, i primera adulta, de Giacomo Puccini, que ja va trobant el seu llenguatge característic i el seu primer gran personatge femení, la història va requerir fins a set llibretistes que no es van posar d'acord i al final no van signar aquesta obra, que s'hauria d'haver titulat "Escenes de la vida de Manon", ja que només ens mostra episodis del relat de l"'abbé" Prévost d'una manera molt discontinua.

"Manon Lescaut" (1856) de Daniel Auber i "Manon" (1884) de Jules Massenet, aquesta esdevinguda cèlebre i avui encara en repertori, s'havien basat en la mateixa novel·la. El seu editor no volia cap altra òpera sobre la novel·la de l"'abbé" Prévost, però Puccini no va fer cas d'aquesta sol·licitud i va continuar amb el projecte. A diferència de la versió de Massenet, que és una "opéra-comique", l'adaptació italiana és eminentment verista: un conjunt ininterromput de música, malgrat que s'hi poden percebre àries, duos i algun altre número tancat, i amb el gairebé programàtic "intermezzo". És un estil amb tendència als aguts, amb un cant apassionat i amb algunes semblances musicals amb Wagner i Mascagni.

L'argument és un conglomerat d'arquetips i seqüències fulletonesques. Situacions límit que se succeeixen perquè el compositor pogués treure el màxim partit a les tessitures en litigi i decorats variats per donar joc als escenògrafs. Amiens, Le Havre i Nova Orleans són, al costat d'un saló d'alta mansió parisenca, les postals tridimensionals d'aquest drama viatger. Un estudiant tímid, Des Grieux, es troba amb Manon Lescaut quan una diligència la trasllada a un convent. S'enamoren i comencen a sorgir els problemes que dificultaran la relació, desenvolupant el nus de la trama. Un ancià ric, Geronte, ordeix un pla per raptar Manon, que acabarà optant per l'amant avançat en edat a causa del seu haver bancari. L'estudiant no es conforma amb la seva síndrome d'abstinència i la relació es reprèn amb tan mala sort que Geronte el sorprèn en ple intercanvi afectiu. Intervé el germà de la protagonista, un diletant suboficial de la guàrdia reial de costums liberals. El desenllaç es resol amb una exòtica fugida a Nova Orleans i el final arriba en un desert, entre febres i deliris de la diva, que esgota els seus agitats dies proclamant l'eternitat de l'amor.


Institut Japonès d'Esperanto

L'Institut Japonès d'Esperanto (en esperanto : "Japana Esperanto-Insti"tuto; en japonès : 日本エスペラント協会) o JEI és el centre més gran del moviment esperantista al Japó. Va ser fundat el 1919, principalment per Osaka Kenzi. La seva seu oficial és a Tòquio, a Shinjuku. Edita el periòdic "La Revuo Orienta" (La Revista Oriental) des de 1920.


Meru

Meru és una ciutat situada a la província de l'est, a Kenya, a la falda del mont Kenya. S'hi troba el riu Kathita. Té una població de 42.667 habitants (1999). Hi ha una important producció de cafè.


Ferrocarril Transasiàtic

El Ferrocarril Transasiàtic (conegut internacionalment amb el nom anglès de Trans-Asian Railway i les seves sigles TAR) és un projecte per crear una xarxa integrada de transport de mercaderies per ferrocarril a través d'Europa i Àsia. El TAR és un projecte de la Comissió Econòmica i Social per a l'Àsia i el Pacífic de les Nacions Unides (UNESCAP).

Aquest projecte es va iniciar a la dècada del 1960, amb l'objectiu d'establir un enllaç ferroviari continu, al llarg de 14.000 km, entre Singapur i Istanbul (Turquia), amb possibles connexions posteriors a Europa i Àfrica. En aquella època, el transport marítim i aeri no estava tan desenvolupat com ara, i el projecte prometia reduir significativament el temps i els costos del transport de mercaderies entre Europa i Àsia. El projecte del TAR es va veure entrebancat per diversos obstacles de tipus polític i econòmic fins ben bé el començament de la dècada del 1980. A la dècada del 1990, però, el final de la guerra freda i la normalització de les relacions entre alguns estats van tornar a posar a l'ordre del dia el projecte de creació de la xarxa ferroviària a través del continent asiàtic.

El TAR s'ha vist com una manera de donar sortida als grans increments del comerç internacional entre els estats eurasiàtics i de facilitar el creixent intercanvi de béns entre aquests països. És també una manera d'afavorir les economies i l'accessibilitat d'estats sense sortida al mar com poden ser Laos, l'Afganistan, Mongòlia i les repúbliques de l'Àsia Central.

La major part de la xarxa ferroviària ja existeix, tot i que encara n'hi ha trams significatius per fer. Un gran repte en aquest sentit són les diferències d'ample de via (és a dir, la distància entre rails) que hi ha arreu d'Euràsia. Al continent hi ha quatre amples de via principals: una gran part d'Europa, igual que Turquia, l'Iran la Xina i les dues Corees, fan servir el de 1.435 mm, conegut com a ample internacional; Finlàndia, Rússia i les antigues repúbliques soviètiques usen un ample de via de 1.520 mm; la major part dels ferrocarrils de l'Índia, el Pakistan, Bangla Desh i Sri Lanka n'usen un de 1.676 mm, mentre que al sud-est d'Àsia utilitzen l'ample de via mètric, en què els rails tenen una separació d'1 metre. Segons ha estat projectat, el TAR no requerirà modificar l'ample de via que fa servir cada un dels estats que travessi, ja que a tal efecte es construiran uns dispositius mecànics per traslladar els contenidors de mercaderies d'un tren a l'altre en els punts on canvïi l'amplària de les vies.

L'any 2001, eren quatre els corredors que es considerava que formaven part del projecte del TAR:

* El Corredor Nord enllaçarà Europa i el Pacífic a través d'Alemanya, Polònia, Bielorússia, Rússia, el Kazakhstan, Mongòlia, la Xina i Corea, amb canvis d'ample de via a les fronteres entre Polònia i Bielorússia (de 1.435 mm a 1.520 mm), el Kazakhstan i la Xina (de 1.520 mm a 1.435 mm) i Mongòlia i la Xina (de 1.520 mm a 1.435 mm). El Ferrocarril Transsiberià, de 9.200 km de longitud, cobreix la major part d'aquesta ruta i actualment ja transporta grans quantitats de mercaderies des de l'est d'Àsia fins a Moscou i la resta d'Europa. A causa de problemes polítics amb Corea del Nord, les mercaderies de Corea del Sud a hores d'ara s'han de transportar per via marítima fins al port rus Vladivostok per poder accedir a aquesta ruta.

* El Corredor Sud anirà d'Europa fins al sud-est asiàtic, connectant Turquia, l'Iran, el Pakistan, l'Índia, Bangla Desh, Myanmar i Tailàndia, amb enllaços a la província xinesa de Yunnan i, a través de Malàisia, fins a Singapur. Els trams de via que encara s'han de construir es troben a la regió oriental de l'Iran, entre l'Índia i Myanmar, entre Myanmar i Tailàndia, entre Tailàndia i Cambodja, entre Cambodja i el Vietnam i entre Tailàndia i Yunnan. Els canvis d'ample de via es donen, o es donaran, a les fronteres entre l'Iran i el Pakistan (de 1.435 mm a 1.676 mm), l'Índia i Myanmar (de 1.676 mm a 1.000 mm) i Myanmar i la Xina (de 1.000 mm a 1.435 mm).

* Una xarxa del Sud-est d'Àsia

* El Corredor Nord-Sud unirà l'Europa septentrional amb el golf Pèrsic. La ruta principal comença a Hèlsinki (Finlàndia) i continua per Rússia fins a la mar Càspia, on es divideix en tres ramals: una ruta occidental a través de l'Azerbaidjan, Armènia i l'oest de l'Iran; una ruta central que travessa la mar Càspia amb ferri fins a l'Iran, i una ruta oriental a través del Kazakhstan, l'Uzbekistan i el Turkmenistan fins a l'est de l'Iran. Els tres ramals convergeixen a la capital iraniana, Teheran, i continuen fins al port de Bandar Abbas.