Santa Maria de Bolòs

L'església de Santa Maria de Bolòs està situada al veïnat de Bolòs, al costat del veïnat de Salarça (Beget), en el que era l'antic municipi de Freixanet, incorporat a Camprodon el 1965. Administrativament doncs és part del Ripollès tot i que geogràficament pertany a l'Alta Garrotxa i humana i econòmicament a la Vall de Camprodon. Està protegida com a bé cultural d'interès local.

localitzat a l'entitat territorial administrativa


Txelbas

El Txelbas —Челбас — és un riu que passa pels territoris de Stàvropol i de Krasnodar, a Rússia. Neix a Temijbekski, al nord de l'stanitsa de Temijbékskaia, a 4 km del riu Kuban. Desemboca a la mar d'Azov. Té 288 km de llargària, 3.959 km² de conca i 2,41 m³/s de cabal a l'alçada de Novoplàtnirovskaia. El nom de "Txelbas" deriva del turc "chelbasu" (literalment, 'cubell d'aigua' o 'riu poc profund'). Els antics grecs l'anomenaven Feofània. Els seus principals afluents són el Tíkhonykaia (a Vissotni) i el Boríssovka (a Malorossiïski) a la dreta i el Sredni Txelbas (a Kanevskaia) a l'esquerra.


Iussuf Raza Gilani

Iussuf Raza Gilani (en urdu: یوسف رضا گیلانی) (Karachi, 9 de juny de 1952) és un polític pakistanès d'ètnia seraiki, que va exercir de Primer Ministre del Pakistan entre 2008 i 2012.


Campionat sub-17 de l'OFC de 2013

El Campionat sub-17 de l'OFC de 2013 serà la catorzena edició del Campionat sub-17 de l'OFC, un torneig bianual de la Confederació de Futbol d'Oceania (OFC). L'edició de 2013 tindrà lloc a Vanuatu entre el 17 i 27 d'abril. El guanyador es classificarà per a la Copa del Món de futbol sub-17 de 2013.


Comandament d'Operacions

El Comandament d'Operacions (en castellà: "Mando de Operaciones", "MOPS") és, juntament amb l'Estat Major Conjunt de la Defensa, el Centre d'Intel·ligència de les Forces Armades i els òrgans auxiliars, un òrgan bàsic de l'Estat Major de la Defensa d'Espanya, i té com a funció la planificació, conducció operacional i el seguiment de les operacions militars a través del cap de l'Estat Major de la Defensa.

El comandant del Comandament d'Operacions, que serà un general en servei actiu pertanyent als cossos generals de l'Exèrcit de Terra, l'Exèrcit de l'Aire o l'Armada, ostenta la Prefectura, auxiliat en les seves funcions d'un Estat Major, i és el responsable de:

* Planejament i l'execució o el seguiment de les operacions conjuntes, combinades i específiques, excepte les corresponents a les missions permanents en temps de pau, que tinguin assignades els caps d'Estat Major de l'Exèrcit de Terra, l'Exèrcit de l'Aire i l'Armada espanyola.
* Elaborar la documentació relativa al planejament operatiu.
* Efectuar el seguiment de l'actuació de les forces transferides a una autoritat no nacional.
* Dur a terme el control dels mitjans de desplegament i proposar les necessàries per a tal fi, a més de la seva inspecció.


El Centre d'Intel·ligència de les Forces Armades (en castellà: "Centro de Inteligencia de las Fuerzas Armadas", "CIFAS") és un òrgan auxiliar d'intel·ligència militar del cap de l'Estat Major de la Defensa ("JEMAD"), integrat en l'estructura orgànica de l'Estat Major de la Defensa, que té com a funció facilitar al "JEMAD", al Ministeri de Defensa i al president del Govern la informació sobre situacions de risc i crisi procedents de l'exterior. Al seu càrrec es troba un cap amb rang de general.

És un òrgan únic i conjunt de les Forces Armades d'Espanya en matèria d'intel·ligència militar, dirigeix els sistemes d'intel·ligència i guerra electrònica, mantenint els centres d'intel·ligència de l'Exèrcit de Terra, de l'Armada i l'Exèrcit de l'Aire, dependència funcional respecte al CIFAS.

Entre les seves obligacions es troben:

* Proporcionar als caps d'Estat Major dels Exèrcits informació per al desenvolupament de les seves funcions en missions en temps de pau.
* Proporcionar al Cap de l'Estat Major de la Defensa (JEMAD) la intel·ligència militar precisa per a la direcció de les operacions i disseny d'estratègia.
* Coordinar la seva tasca amb l'Estat Major de la Defensa i la seva Caserna General.
* Ser òrgan complementari d'intel·ligència militar del Centre Nacional d'Intel·ligència, amb qui es coordinarà a través del Pla Conjunt d'Intel·ligència Militar.
* Col·laborar amb les estructures d'intel·ligència de les organitzacions internacionals de les quals Espanya formi part i amb les dels països aliats.


Jacek Kaczmarski

Jacek Marcin Kaczmarski AFI ['jat͡sɛk kat͡ʂˈmarskʲi] (22 de març del 1957, Varsòvia - 10 d'abril del 2004, Gdańsk) fou un cantautor i poeta polonès.

Kaczmarski fou una veu del moviment sindical Solidarność a la Polònia de 1980, pel seu compromís amb una Polònia lliure, independent del règim soviètic. Les seves cançons van criticar el règim comunista al poder i van apel·lar a la tradició de la resistència patriòtica dels polonesos. Segueix sent més conegut per la seva cançó protesta en temes socials i polítics ("Mury" - "Murs") sobre la base de "L'Estaca" del cantautor català Lluís Llach, "Obława" ("Caça del llop - lit."Caça""). No obstant això, era més un poeta que un cantant de temes polítics, i els seus textos no han perdut la seva importància amb la desaparició de la Unió Soviètica i el bloc comunista.

Va fer el seu debut el 1977 al Festival de la Cançó Estudiantil, on va ser guardonat amb el primer
premi per la seva obra "Obława" ("Caça del llop (lit. Raid)"), basat en la cançó "Охота на волков" de Vladímir Vissotski. En 1980 va guanyar el segon premi en el Festival nacional de música polonesa per "Epitafium dla Włodzimierza Wysockiego" ("Epitafi de Vladímir Vissotski").

Kaczmarski estava de gira a França quan es va declarar la llei marcial a Polònia el desembre de 1981. Va viure en l'exili fins al 1990. Durant aquests anys intermedis va donar concerts a Europa occidental, Estats Units, Canadà, Austràlia, Sud-àfrica i Israel. Des de 1982 va treballar com a editor i periodista de Radio Free Europe i va presentar el seu propi programa de ràdio, "Kwadrans Jacka Kaczmarskiego" ("Quinze minuts amb Jacek Kaczmarski").

Després del seu retorn a Polònia (després de les negociacions de la Taula rodona que van posar fi al règim comunista) va recórrer el país amb el seu amic i artista Zbigniew Łapiński. La gira va ser gravada i llançada al mercat com un disc "en directe", i va aconseguir l'estat de disc d'or des de 2001. Els seus altres àlbums inclouen "Mury" ("Murs"), "Nasza Klasa" ("La nostra classe"), "Raj" ("Paradís"), "Muzeum" (" Museu"), "Pochwała łotrostwa" ("Elogi de la vilesa"), "Wojna postu z karnawałem" ("La guerra entre Carnaval i Quaresma"). No obstant això, Kaczmarski aviat es va desil·lusionar pels esdeveniments a Polònia després de 1989 i finalment va emigrar a Austràlia.

Kaczmarski era conegut no només pels seus lletres amb motius polítics sinó també per la seva forma de tocar la guitarra clàssica, característicament dinàmica - fins i tot agressiva - i el seu estil d'interpretació expressiu. El seu profund coneixement no només de la història de la seva nació, sinó també de la literatura clàssica va donar a les seves cançons una ressonància particularment profunda i de múltiples capes (per exemple, a "Powtórka z Odysei", va recordar l'Odissea d'Homer, i amb "Lalka" ("Nina") va donar un cop magistral al cor d'una fascinant novel·la polonesa). Sovint actuava davant públics força diferents: grups d'amics a casa, campus universitaris, i grans sales de concerts a Polònia, la resta d'Europa i Amèrica.

A Kaczmarski li van diagnosticar càncer de laringe el 2002. Va morir en un hospital de Gdańsk el 2004.


Lee Hsien Loong

Lee Hsien Loong (en xinès tradicional: 李顯龍; en xinès simplificat: 李显龙; en pinyin: Lǐxiǎnlóng; Singapur, 10 de febrer de 1952) és el tercer i actual primer ministre de la ciutat estat de Singapur, i el fill gran de qui va ser el primer que va ocupar aquest mateix càrrec, en Lee Kuan Yew.

Lee és militar i va arribar a general de brigada abans de dedicar-se a la política. El 1984 fou elegit diputat i el 1987 va entrar al govern, on va ser ministre de Comerç i Indústria, ministre de Finances i viceprimer ministre, fins que el 2004 va esdevenir primer ministre. Els anys vuitanta i noranta va ser una figura clau de la transició a Singapur, després d'independitzar-se de Malàisia.

Lee Hsien Loong està casat amb Ho Ching, que és directora executiva i CEO de Temasek Holdings. Loong es considera el líder mundial més ben pagat amb un salari anual de 2,2 milions de dòlars de Singapur.


Actual

La revista Actual, editada per Udo Baumann, va néixer l'any 1995 a Blanes (Selva). Aquesta publicació gratuïta fou pensada com a plataforma pels veïns on podien opinar lliurement usant el català i el castellà, en els diferents articles de la publicació com una manera per a apropar-se al seu objectiu, la integració.


Kerodon acrobata

Kerodon acrobata és una espècie de rosegador de la família dels càvids. És endèmic del centre del Brasil, on viu a l'estat de Goiás i, possiblement al de Tocantins. Es tracta d'un animal herbívor que s'alimenta principalment de cactus, fulles i mandioca. El seu hàbitat natural són les zones de bosc sec i substrat calcaris. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.


Mare Serenitatis

Mare Serenitatis ("Mar de la Serenitat") és un mar lunar localitzat a l'est del Mare Imbrium a la Lluna.


LAliança dels Moviments Nacionals Europeus (AENM, en les seves sigles en anglès) és un partit polític europeu que va ser fundat a Budapest el 24 d'octubre de 2009 per una sèrie de partits nacionalistes i d'extrema dreta dels països d'Europa. Els membres fundadors de l'Aliança foren el Moviment per a una Hongria Millor (l'Aliança es va establir durant el seu sisè congrés del partit), el Front Nacional francès, Fiamma Tricolore, els Demòcrates Nacionals suecs i el Front Nacional belga. L'octubre de 2011, Marine Le Pen, nova líder del Front Nacional francès va renunciar a l'AENM i es va unir a l'Aliança Europea per la Llibertat (EAF, en anglès).


STS-122

La STS-122 va ser una missió del transbordador espacial Atlantis de la NASA, donant continuació a la construcció de l'Estació Espacial Internacional, l'objectiu principal de la STS-122 era lliurar a l'estació el laboratori europeu de ciències Columbus, construït per l'Agència Espacial Europea (ESA). El llançament va ser el 7 de febrer de 2008, sent la 24a missió per a la ISS, i la 121a d'un Transbordador espacial des del llançament de la missió STS-1.

La data inicial de la missió del STS-122 era el dia 6 de desembre de 2007, però una fallada en la lectura del sensor (ECO), responsable d'informar de si el tanc de combustible està ple, va provocar l'ajornament per al dia 9 de desembre de 2007. Durant els preparatius per al llançament, van fallar els sensors de nou, el que va ocasionar un nou ajornament fins al dia 3 de gener de 2008, i posteriorment, per al dia 10 de gener, sent finalment llançat el 7 de febrer de 2008. El retorn a la terra es va produir el 20 de febrer de 2008.


Jean-Baptiste Dalesme

Jean-Baptiste Dalesme (Llemotges, 20 de juny de 1763 - París, 13 d'abril de 1832) fou un militar francès.

Es distingí en les campanyes d'Alemanya i d'Itàlia, fou greument ferit a Castelnuovo, i sent general de brigada fou encarregat de dirigir el reclutament a moltes províncies. El 1802 fou elegit diputat, el 1810 se li concedí el títol de baró, i el 1814 ascendí a tinent general, nomenant-se'l governador de l'illa durant l'estada de Napoleó a Elba, i o fou durant els Cent dies, illa que entregà als anglesos després de la Batalla de Waterloo. Quan morí era governador del Cos d'invàlids.


Skynet 5D

Skynet 5D és un satèl·lit de comunicacions militar operat per l'Astrium Services en nom de la Ministeri de Defensa del Regne Unit. És l'últim dels quatre satèl·lits Skynet 5 en ser llançat.

La nau espacial Skynet 5D ha sigut construïda per Astrium, basat en el model de satèl·lit Eurostar 3000S. Tenia una massa en el llançament de 4.800 kg, i està dissenyat per funcionar com a mínim, 15 anys. Els seus panells solars de 34 m generen un mínim de 6 kilowatts per alimentar els sistemes de comunicacions UHF i banda X. La càrrega útil del satèl·lit inclou contramesures d'interferències.

El Skynet 5D va ser llançat per un coet transportador Ariane 5ECA des de l'ELA-3 a Kourou. El llançament va tenir lloc a les 21:49 UTC del 19 de desembre de 2012. L'Skynet 5D era un dels dos satèl·lits a bord del coet, l'altre era el Mexsat Bicentenario, que es trobava en la secció inferior; l'Skynet 5D va ser muntat sobre un adaptador Sylda 5.

El llançament va situar el Skynet 5D en una òrbita de transferència geoestacionària, de la qual es va alçar per si mateix en òrbita geoestacionària. La nau espacial es col·loca en una longitud de 25 graus est.


Casa dels Signataris

La Casa dels Signataris (en lituà: "Signatarų namai", anteriorment coneguda com la «Casa de Sztral») és un edifici històric al carrer Pilies de Vílnius, on el 16 de febrer de 1918, va ser signada per vint membres del Consell de Lituània la Declaració d'Independència de Lituània.


Manuel Basulto Jiménez

Manuel Basulto Jiménez (Adanero, 17 de maig de 1869 - Puente de Vallecas, 12 d'agost de 1936) fou bisbe espanyol, de Lugo (1909-19) i Jaén (1919-36). Fou proclamat màrtir i beat per l'Església catòlica a la Beatificació de Tarragona.


Gartempa

La Gartempa és un riu que travessa pels departaments de Cruesa, Alta Viena, Viena, Indre, i Indre i Loira. Neix al municipi de Péirabon i és afluent del riu Cruesa.


SATB1

SATB1 (de l'anglès "Special AT-rich sequence-binding protein-1", proteïna d'unió a seqüències especials riques en AT 1) és una proteïna que en humans està codificada pel gen "SATB1".


Carles Costa i Osés

Carles Costa i Osés (Barcelona, 1975) és un periodista i economista català. Llicenciat en Ciències Econòmiques i en Periodisme per la Universitat Pompeu Fabra, va iniciar-se a l'espai radiofònic "La radio de Julia", presentat per Júlia Otero a Onda Cero i va formar part de l'equip de Jordi González als programes "Dia a la Vista", de RNE4, i "La escalera mecánica", de Televisió Espanyola. En televisió, va començar a treballar a la delegació de Barcelona dels serveis informatius de Telecinco.

L'any 2001 va iniciar la seva etapa a Televisió de Catalunya, al programa "En directe", on durant tres temporades va exercir de reporter i a la quarta en va esdevenir sotsdirector. L'any 2004 va incorporar-se als serveis informatius de TVC, on va fer de reporter per a la secció de Societat. D'aquesta manera, va emprendre diverses cobertures com a enviat especial i també va formar part de l'equip del "30 minuts" que va elaborar un reportatge sobre l'esfondrament del Carmel.

L'agost de l'any següent va començar la seva etapa com a corresponsal de TVC a París, on va cobrir els disturbis de 2005, el final de l'etapa Chirac, les eleccions presidencials de 2007 i l'inici del mandat de Nicolas Sarkozy.

Des del gener del 2011 fins al gener del 2016 va ser el corresponsal a Londres. Va liderar la cobertura de grans esdeveniments com les eleccions generals del 2015, el referendum d'independència d'Escòcia del 2014 o els Jocs Olímpics del 2012 a la capital britànica.

El gener del 2016, torna a Catalunya per presentar el documental sobre la guerra civil de TVC i la productora audiovisual “Funky Monkey”. “Trinxeres” aconsegueix una gran fidelitat entre els espectadors i el reconeixement de crítica i públic. Es fan molt populars els homenatges que el periodista fa a herois anònims de la guerra, dedicant-los un text que recita a càmera i una estaca que deixen en un lloc clau de la seva història.

La temporada 2016-2017, es posa al capdavant del programa matinal de TVC “Els Matins”, amb Lídia Heredia i Núria Solé. Al febrer, l'ha d'abandonar per un pòlip a les cordes vocals que el manté diversos mesos apartat de la pantalla.

El setembre del 2017, s'incorpora com a presentador del canal 324.
Des del setembre del 2018, presenta l'informatiu diari “12-14” de TVC. El setembre de 2019 es va incorporar al Telenotícies vespre.

Ha col·laborat amb algunes televisions franceses, com La Chaîne parlementaire, La Chaîne Info i TéléObs, la cadena de televisió del diari "Le Nouvel Observateur". També ha dirigit amb èxit el documental “Goodbye Scotland?”, que es va emetre al “prime time” de TV3. Actualment, imparteix classes de televisió a la Universitat Pompeu Fabra.


Libertà Civica

Libertat Cívica - Ciutadans FVG ("Libertà Civica", LC), anteriorment Ciutadans pel President - Una regió en comú ("Cittadini per il Presidente - Una regione in comune", CpP), és un partit polític de caràcter centrista actiu al Friül-Venècia Júlia des del 2003. El partit fou al principi fundat en suport de l'intent de Riccardo Illy per esdevenir President de Friül-Venècia Júlia en l'àmbit de la coalició del centreesquerra Intesa Democratica.

Després de la seva derrota electoral del 2008 va prendre el nom de Libertat Cívica - Ciutadans FVG, canviant el seu nom segons diverses declinacions locals tals com Libertat Civíca - Ciutadans per Trieste. Es presenta a les eleccions regionals de 2013 en la coalició de centreesquerra amb la denominació "Ciutadans per Debora Serracchiani President".


La Marató de TV3 contra les malalties neurodegeneratives és l'edició de la Marató de TV3 celebrada el 15 de desembre de 2013 dedicada a la lluita contra les malalties neurodegeneratives, com la malaltia d'Alzheimer, la malaltia de Parkinson, l'esclerosi lateral amiotròfica i l'esclerosi múltiple, entre altres. Núria Solé i Roger de Gràcia en són els presentadors. El mateix dia Sílvia Cóppulo presenta un programa especial d"'El suplement", de 8h a 14h, dedicat a les malalties neurodegeneratives.

L'eslògan d'aquesta edició és «La solidaritat no degenera» i un dels espots que anuncia la gala solidària el protagonitza un malalt de Parkinson que dibuixa amb gran dificultat un telèfon amb el número de la Marató de TV3. Els responsables del programa van afirmar que l'objectiu és divulgar i sensibilitzar «de manera molt senzilla però amb rigor quines són les malalties neurodegeneratives i com afecten».

L'edició d"'El disc de La Marató" 2013, dirigida per Àngel Lacalle, va comptar amb la participació de 32 artistes, 7 dels quals cantaven per primer cop en català. "El llibre de La Marató" va arribar a la seva sisena edició amb una tirada d'11.000 exemplars.

La Marató va començar a les deu del matí. L'evolució del marcador és la següent:


Takeshi Kamo

Takeshi Kamo (en japonès: 加茂 健, "Kamo Takeshi"; Hamamatsu, Prefectura de Shizuoka, Imperi Japonès, 8 de febrer de 1915 - Tòquio, 26 de març de 2004) va ser un futbolista japonès.


El Ministre de Coordinació de Mesures Defensives fou el títol de Frank Aiken com a membre del Govern d'Irlanda durant "L'Emergència", l'estat d'emergència decretat a Irlanda durant la Segona Guerra Mundial. El ministre tenia al seu càrrec la protecció civil i mesures relacionades, permetent al Ministre de Defensa concentrar-se en afers relacionats amb l'exèrcit regular. El departament també era responsable de la censura en temps de guerra.

Tècnicament, Aiken era un ministre sense cartera, ja que no estava a càrrec de cap Departament d'Estat durant el seu mandat encara que hi havia una oficina del Ministre de Coordinació de Mesures Defensives. La llei de Ministres i Secretaris de 1939, que estipula les funcions dels ministres sense cartera, també estableix que un d'aquests ministres podia tenir una funció o títol específic. De fet, Aiken havia estat nomenat el 8 de setembre de 1939, i la Llei va ser aprovada el 21 de desembre de 1939, data anterior al 8 de setembre. El Ministre de Subministraments, que comptava amb el Departament d'Estat corresponent, es va establir a la mateixes dates. La secció de la Llei sobre ministre sense cartera va ser vist per Richard Mulcahy com a objecte de salvaguardar la legalitat del càrrec d'Aiken.
El Taoiseach Éamon de Valera va explicar les raons darrere del ministeri: :
El Ministre va rebre funcions delegades d'altres ministeris, de la manera prevista per la secció 6 de la Llei de Poders d'Emergència de 1939. Aiken reforçà una estricta censura de notícies i del material potencialment simpatitzant amb els Aliats, d'acord amb la neutralitat irlandesa. També fou responsable de les precaucions contra els atacs aeris, delegat pel Ministre de Defensa. Seán Moylan, secretari parlamentari del ministre de Defensa, també exercí com a secretari parlamenteri del Ministre de Coordinació de Mesures Defensives.

A l'abril de 1941, Aiken va anar als Estats Units per demanar ajuda militar al President Roosevelt. Roosevelt va posar com a condició a Aiken que Irlanda hauria de donar suport Gran Bretanya, el que va provocar Aiken demanar Roosevelt a cercar garanties per part del Govern britànic que el Regne Unit no envairia Irlanda. En 1943, William Davin i Timothy J. Murphy, del Partit Laborista, van qüestionar la necessitat d'un ministre i la vaguetat de les seves responsabilitats.

El ministeri va ser abolit el 18 juny de 1945. L'endemà, Aiken va ser nomenat Ministre d'Hisenda.


Josep Majó i Ribas

Josep Majó i Ribas (Barcelona, 1867 - Ídem, 1950) fou un arquitecte modernista català.

Titulat el 1893, va ser company de promoció d'Eugeni Campllonch i Parés, Domènec Boada i Piera, Modest Feu i Estrada, Isidre Gili i Moncunill, Joan Rubió i Bellver i Adolf Ruiz i Casamitjana entre altres. Entre les seves obres destaquen l'Edifici La Vanguardia al carrer de Pelai de Barcelona (1903), la remodelació de Can Godó a Teià o el Panteó de Carles Godó i Pié, totes vinculades amb la seva amistat amb la família Godó. També destaquen altres edificacions com la Casa de la Vila de Capellades (1902) o la Casa Isidor Majó (1894) a Barcelona.


José Asensio Lamiel

José Asensio Lamiel, conegut artísticament com a José Lamiel (Calanda, Baix Aragó, 29 de gener de 1924 - Alcalá de Henares, 26 d'agost de 2020) fou un dibuixant, pintor i escultor espanyol.

Lamiel ha estat un dels pintors i escultors recents més representatius d'Aragó, fent de l'estil ingenuista una de les seves senyes d'identitat. Després d'estudiar a l'Escola d'Arts Aplicades i Oficis de Saragossa, va rebre una beca de la Diputació Provincial de Terol, formació que alterna ja amb la creació de les seves primeres escultures. A continuació, cursà estudis a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València. Després de la seva estada a València, fixa uns anys la seva residència a Madrid, on va continuar estudis a la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando. D'aquests anys és la seva amistat amb el doctor Gregorio Marañón. Allà coneix també a la que després seria la seva dona, Rosario Silveiro, neboda de la poeta Carme Silveiro i néta de la compositora Aurora Álvarez Cuevas. Més tard, durant la dècada de 1960, per encàrrec oficial per emprendre diversos treballs d'escultura, viatja a Colòmbia, on resideix diversos anys. Allà deixa un ric llegat d'obres, civils i religioses. Des de 1966 durà a terme alguns treballs i exposicions als Estats Units. Al seu retorn de Colòmbia, fixa la seva residència, amb la seva dona i els seus tres fills, a Madrid i després a Alcalá de Henares. Durant tota aquesta llarga etapa professional, de més de cinquanta anys, fins als seus últims dies, la seva obra es va presentar en múltiples exposicions, prop de mig centenar, tant individuals com col·lectives, privades o institucionals, a Madrid, Saragossa, València, Bilbao, París, Stuttgart, entre d'altres, i, també al seu Calanda natal, que va albergar una excel·lent Mostra de la seva obra pictòrica i escultòrica en una Exposició antològica celebrada al Centre Buñuel l'estiu de 2017. En el pla creatiu, Lamiel s'imposa com a pintor durant la dècada de 1960, després de la realització d'uns opuscles escultòrics. Influenciat pel llegendari Amedeo Modigliani i pel Primitivisme en general, i amb no poques reminiscències de l'art naïf, Lamiel pren com a tema principal l'ésser humà, amb figures solitàries, de gran simplicitat, amb un pòsit de malenconia, fins i tot d'amarga derrota, que afirmen una visió de l'art, i de la vida en general, on és possible, des de la mera contemplació fins a la crítica social.

El Diumenge de Rams de 2018 s'inaugurà a la plaça de Sant Miquel de la localitat baix aragonesa una escultura de bronze sobre pedestal de granit, amb el nom de "Tradició", que reflecteix la transmissió de pares a fills del costum de tocar el tambor i el bombo a Calanda per Setmana Santa. A la plaça Sant Miquel també es troba una altra de les obres de Lamiel, un bust de Francisco de Goya.


Expedició 64

L'Expedició 64 és la 64a i actual expedició de llarga durada a l’Estació Espacial Internacional (EEI), va començar el 21 d’octubre de 2020 amb el desacoblament de la Soiuz MS-16. L'expedició va començar amb els tres membres de la tripulació llançats a bord de la Soiuz MS-17 i es completà amb l'arribada de l'SpaceX Crew-1, el primer vol operatiu del Programa de Tripulació Comercial (CCP) de la NASA. Com que la Crew-1 està formada per una tripulació de quatre en comptes de tres com la Soiuz, l'Expedició 64 marca el començament de les operacions de tripulacions de set a l'EEI. Està previst que la missió finalitzi el 18 d'abril de 2021 amb la sortida de la  Soiuz MS-17.


Sacra Fossae

Sacra Fossae és una estructura geològica del tipus fossa a la superfície de Mart, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 26.76 ° de latitud N i 298.11 ° de longitud E. Fa 950 km de diàmetre. El nom va ser fet oficial per la IAU l'any 1976 i pren el nom d'una característica d'albedo.


Deltoton Sinus

Deltoton Sinus és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -3.95 ° latitud N i 55 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a la "Badia del Triangle", car forma un triangle amb Iapygia i Oenotria Scopuli.


Deuteronilus

Deuteronilus és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 34.68 ° latitud N i 360 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a "Deuteronilus", designació de la segona part de l'antiga característica d'albedo «Nilus».


Sarah Knauss

Sarah DeRemer Knauss, coneguda com a Sarah Knauss, i nascuda Sarah Clark (Hollywood, Pennsylvania, 24 de setembre de 1880 - Allentown, Pennsylvania, 30 de desembre de 1999) [2] va ser una supercentenària estatunidenca. Knauss és la persona amb més edat dels Estats Units i ocupa el segon lloc en la longevitat documentada de la història.

Filla de Walter i Amelia Clark, casada amb Abraham Lincoln Knauss el 1901, i mare d'un fill, Kathryn el 1903, que va morir el 2005 a l'edat de 101 anys. Amb 116 anys, es va constatar que Knauss era el nou titular del rècord nacional de longevitat dels Estats Units, que llavors es creia que el tenia Carrie. C. White. El 1998 es va convertir en la persona més vella del món quan va morir la canadenca francesa de 117 anys Marie-Louise Meilleur. Abans de morir, hi havia sis generacions vives a la seva família. El 1985, a l'edat de 104 anys, es va instal·lar amb la seva filla Kathryn Knauss Sullivan. Knauss té el rècord documentat de més edat dels Estats Units, i fou la segona persona documentada amb més gran de la història, després de la supercentenària francesa Jeanne Calment. Va ser reconeguda com la persona viva més antiga del món per la Guinness World Records des del 16 d'abril de 1998 fins a la seva mort. Va morir per causes naturals el 30 de desembre de 1999 a la casa Phoebe, a Allentown, a Pennsilvània, on havia viscut els darrers nou anys de la seva vida.


Piggies

«Piggies» (de l'anglès, "Porquets") és una cançó del grup britànic de rock The Beatles, pertanyent al seu àlbum "The Beatles", publicat en 1968, més conegut com "The White Album" ("l'Àlbum Blanc"). La lletra i la música van ser compostes per George Harrison i es caracteritza per ser una cançó amb un cert estil barroc. John Lennon va col·laborar amb una línia dels versos, així com amb alguns efectes de so.

L'assassí en sèrie Charles Manson va prendre la línia "what they need's a damn good whacking" ("el que necessiten és una maleïda i bona bufetada") per interpretar que havia d'atacar a la policia. Durant alguns dels seus assassinats, Manson va utilitzar ganivets i navalles ja que aquests utensilis són esmentats en la lletra de la cançó. Les paraules "political piggy", "pig" i "death to pigs" van ser escrites amb la sang de les seves víctimes a la paret de les habitacions on les va assasinar.


Kahukura

Kahukura és un cràter sobre la superfície del planeta nan Ceres, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 61.8 ° de latitud nord i 222.3 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 6.3 km. El nom va ser fet oficial per la IAU l'11 d'agost del 2017 i fa referència a Kahukura, déu dels cultius de moniato de la cultura maorí.


Kait

Kait és un cràter sobre la superfície del planeta nan Ceres, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -2.08 ° de latitud nord i 0.02 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 0.4 km. El nom va ser fet oficial per la IAU el 24 de juliol del 2015 i fa referència a Kait, deessa del gra de la mitologia hitita. "Aquest cràter s'utilitza per definir el primer meridià de Ceres."


Asellus Primus

Asellus Primus (θ Bootis / θ Boo / 23 Bootis) és un estel de la constel·lació del Bover amb magnitud aparent +4,04. El nom Asellus significa «ase» en llatí; són tres els estels que porten aquest nom a la constel·lació: d'est a oest són Asellus Primus —la primera—, Asellus Secundus (ι Bootis) —la segona— i "Asellus" Tertius (κ Bootis), la tercera i última. Asellus Primus s'hi troba a 48 anys llum de distància del Sistema Solar.

Asellus Primus és una nana groga de tipus espectral F7V més calenta i lluminosa que el Sol, de característiques similars a Zavijava (β Virginis). Amb una temperatura superficial de 6.300 K, és 5 vegades més lluminosa que el Sol. El seu radi és 1,7 vegades més gran que el radi solar i la seva massa està compresa entre 1,25 i 1,5 masses solars. Té una metal·licitat lleugerament inferior a la del Sol ([Fe/H] = -0,14). Igual que el Sol, Asellus Primus emet rajos X, cosa que indica que posseeix una corona calenta, si bé no s'ha detectat un camp magnètic. La seva edat s'estima en 3.200 milions d'anys.

Visualment hom pot apreciar una tènue companya de magnitud +11,1 a 69 segons d'arc d'Asellus Primus. És una nana vermella de tipus M2.5V amb una temperatura de 3.500 K, la lluminositat de la qual és amb prou feines d'un 2 ó el 3% de la solar. Encara que es desconeix si estan gravitacionalment unides, el seu moviment comú a través de l'espai indica que ambdues estan relacionades. La separació real entre les dues és d'almenys 1000 UA.


HD 189567

HD 189567 (HR 7644 / HIP 98959 / GJ 776) és un estel a la constel·lació del Gall dindi de magnitud aparent +6,07. S'hi troba a 58 anys llum de distància del Sistema Solar.


Sigma Herculis

Sigma Herculis (σ Her / 35 Herculis) és un estel a la constel·lació d'Hèrcules de magnitud aparent +4,20. S'hi troba a 314 anys llum del sistema solar.


Lee Aaron

Lee Aaron, nascut com a Karen Lynn Greening (Belleville, Ontàrio, Canadà, 21 de juliol de 1962) és una cantautora canadenca.

Després de participar en teatre musical dels cinc als diset anys i de formar part de les bandes de jazz i concerts de l'escola secundària, s'aproximà al heavy metal, després d'una audició d'una banda de rock local de Brampton, a Ontàrio, coneguda com a 'Lee Aaron', assumint el nom de la banda com a propi. Com a artista en solitari amb una banda secundària de suport, Lee Aaron fou coneguda com la "reina del metall del Canadà" per la seva popularitat en el gènere de heavy metal. El primer LP d'Aaron, "The Lee Aaron Project", es publicà el 1982.

Durant els anys 80 va interpretar rock dur i rock melòdic, en àlbums com "Metal Queen" (1984) i "Call Of The Wild" (1985), i després va aconseguir èxit comercial al Canadà i Europa amb el seu àlbum homònim "Lee Aaron" (1987) i "Body Rock" de 1989, que va disparar després del doble platí 200.000 unitats) al Canadà. A partir de 1983 va fer gires per Anglaterra i Alemanya, convertint-se en l'atracció de concerts i festivals. Al Canadà, les seves aparicions durant els anys vuitanta es limitaven generalment a les discoteques. Els èxits ""Metal Queen" i "Only Human" van aparèixer als àlbums de 1984 i 1987 respectivament. L'àlbum de hard-rock "Bodyrock", publicat el 1989, va vendre més de 200.000 còpies al Canadà i va incloure les populars cançons i vídeos "Whatcha Do to My Body" i "Hands On"". El seu èxit la va portar al primer rang de cantants de rock canadencs el 1990. El 1991 publicà un segon àlbum de rock, "Some Girls Do".

A mitjans de la dècada dels 90, Aaron va passar una fase grunge de curta durada i, finalment, va deixar de fer discos de rock del tot, quan va començar a cantar jazz. Cansada de la imatge obertament sexual utilitzada sense parar en el màrqueting, Aaron va acabar el seu contracte amb 'Attic Records' a principis dels anys noranta. Va gravar el seu vuitè disc, "Emotional Rain", amb el seu propi segell, 'Hipchic Music'. En aquest àlbum Aaron va col·laborar per darrera vegada amb el company de composició de cançons John Albani, que anteriorment també fou el guitarrista de la seva banda. Després de publicar un àlbum homònim amb la banda '2 Preciious' el 1996, Aaron reaparegué a la costa oest el 1997 amb un so reinventat. Basant-se en la música de Nina Simone, Ella Fitzgerald i Billie Holiday, Aaron començà a interpretar cool-jazz i blues i va publicar el seu primer àlbum de jazz, "Slick Chick", el 2000. El 2002 estrenà l'òpera "120 Songs for the Marquis de Sade" de Peter Hannan, actuant amb la Modern Baroque Opera Company de Vancouver. El 2004 llançà el seu segon àlbum de jazz. Ha estat nominada a 10 premis Juno. Actualment està casada amb el seu bateria John Cody, i és mare de dos fills.


Dorsa Lister

La Dorsa Lister és una "dorsa" situada a 20,3° N 23,8° E a la Lluna, al sud de la Mare Serenitatis. Té una longitud de 180 km i va rebre el nom del metge i naturalista anglès Martin Lister el 1976.


Els Cursos Monogràfics d'Alts Estudis i d'Intercanvi van ser un projecte d'ensenyament avançat, engegat per la Mancomunitat de Catalunya, amb la finalitat de posar en contacte els estudiosos catalans amb els científics més prestigiosos del món.

Van ser organitzats conjuntament per l'Institut d'Estudis Catalans i el Consell de Pedagogia de la Diputació de Barcelona. El programa es va iniciar el 1914, però l'esclat de la Primera Guerra Mundial va impedir un gran nombre d'intercanvis en els primers anys. Sota els seus auspicis, van visitar Barcelona Béla Szilárd (1916 i 1917), Hermann Weyl (1920), Tullio Levi-Civita (1921), Jacques Hadamard (1921), Arnold Sommerfeld (1922), Béla Kerékjártó (1923) i, sobre tot, Albert Einstein (1923). El programa es va veure trencat el 1923, amb el cop d'estat de Primo de Rivera. També van ser invitats científics espanyols com Julio Rey Pastor (1915) o Julio Palacios Martínez.

Els cursos eren proposats i coordinats per un membre de cada secció de l'Institut: August Pi i Sunyer per la biologia i la medicina, Eugeni d'Ors per la filosofia i les ciències socials i Esteve Terrades per les matemàtiques i la física.


Transeúntes

Transeúntes és una pel·lícula espanyola dirigida per Luis Aller i en la que pretén reflectir l'ànima de la ciutat de Barcelona, com ja va fer a Barcelona lament, prenent com referents John Ford, Charles Chaplin, Serguei Eisenstein i D. W. Griffith. Fou estrenada el 29 de gener de 2016.


Sebastián Alarcón

Sebastián Alarcón (Valparaíso, 14 de gener de 1949 - Moscou, 30 de juny de 2019) va ser un director i guionista de cinema xilè, format inicialment a l'Escola de Cinema de Valparaíso, alumne de Aldo Francia i José Román, entre altres.

En 1969 és becat per cinc anys per a estudiar a l'Institut de Cinema en la Unió Soviètica. S'inicia en els documentals amb "Ritmos eternos" (1972) i "El despertar" (1973). Més tard filma "La primera página" (1974), on mostra la seva visió del cop militar de 1973. El 1977 realitza "La noche sobre Chile", que aborda també els primers dies del cop militar, sent vist per més de vuitanta milions de persones en la Unió Soviètica i que va guanyar el Premi Especial en el dècim Festival Internacional de Cinema de Moscou.

Més tard realitza films de ficció, destacant "La apuesta del comerciante solitario" (1984) i "Historia de un equipo de billar" (1988). Després d'algunes realitzacions en el gènere de la comèdia amb escassa recepció per part del públic ("Los agentes de la KGB también se enamoran"), en 1996 filma "Cicatriz", una pel·lícula sobre l'atemptat contra Augusto Pinochet deu anys abans.

Va morir el 30 de juny de 2019 a causa d'un càncer a Moscou.


It's Okay to Not Be Okay

It's Okay to Not Be Okay (Hangul: 사이코지만 괜찮아; RR: "Saikojiman Gwaenchana") és una sèrie de televisió romàntica sud-coreana del 2020 protagonitzada per Kim Soo-hyun i Seo Ye-ji. La sèrie explica una història de romanç inusual entre dues persones que acaben curant-se les ferides emocionals i psicològiques. Es va emetre a tvN tots els dissabtes i diumenges a les 21:00 (KST) franja horària del 20 de juny al 9 d'agost de 2020 durant 16 capítols. La sèrie està disponible a tot el món a Netflix.


LIII edició dels Premis Ariel

La LIII edició dels Premis Ariel, organitzada per l'Acadèmia Mexicana d'Arts i Ciències Cinematogràfiques (AMACC), es va celebrar el 7 de maig de 2011 al Palau de Belles Arts de la Ciutat de Mèxic i presentada per l'actor Jesús Ochoa per celebrar el millor del cinema durant l'any anterior. Durant la cerimònia, l’AMACC va lliurar el premi Ariel a 26 categories en honor a les pel·lícules estrenades el 2010. Les nominacions foren fetes públiques el 24 de març de 2011 pel president de l'AMACC Carlos Carrera, i la cineasta Paula Astorga.

"El infierno", de Luis Estrada, va ser la pel·lícula més guardonada, amb 9 premis, mentre que "Biutiful", d'Alejandro González Iñárritu, que competia per l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa, només se'n va endur un premi.


Rima Cleoplatra

Rima Cleoplatra és una estructura geològica del tipus rima a la superfície de la Lluna, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 30.15 ° de latitud N i -53.57 ° de longitud E. Fa un diàmetre de 14.66 km. El nom va ser fet oficial per la IAU el 1976 i fa referència a un antropònim grec de dona.


Migas de pan

Migas de pan és una pel·lícula hispano-uruguaiana de 2016. Dirigida per Manane Rodríguez, és un drama protagonitzat per Cecilia Roth i Justina Bustos. Va ser seleccionada per l'Uruguai per a competir per l'Oscar 2017 a la millor pel·lícula de parla no anglesa.


Invasión siniestra

Invasión siniestra (titulada en anglès The Incredible Invasion) és una pel·lícula de terror i ciència-ficció mexicana de 1971 dirigida per Juan Ibáñez. Està protagonitzada per Boris Karloff, Enrique Guzmán, Christa Linder, Maura Monti, Yerye Beirute i Sergio Klainer. És l'última aparició al cinema de Karloff.


Hàrpina

Hàrpina () era una antiga ciutat del districte de la Pisàtida, a l'Èlida, situada a la riba dreta del riu Alfeu a la via que anava a Herea. Es trobava a 20 estadis de l'hipòdrom d'Olímpia.

Es deia que la ciutat va ser fundada per Enomau, fill d'Ares, que li va posar el nom de la seva mare la nimfa Harpinna, una de les filles del déu-riu Asop. Pausànies va veure les ruïnes de la ciutat. Hàrpina estava situada vora un rierol anomenat Parteni segons Estrabó, Harpinat segons Pausànies. Les ruïnes de la ciutat s'alcen sobre una carena una mica cap al nord de la vila de Miráka, actualment anomenat Archaia Pisa, on hi ha dos petits rierols a banda i banda de la carena; l'oriental sembla ser el Parteni i l'occidental l'Harpinat.


It's a Sin

It's a Sin és una sèrie dramàtica de televisió del Regne Unit escrita i creada per Russell T Davies i desenvolupada per Red Production Company. La minisèrie de cinc episodis està ambientada a Londres del 1981 al 1991. Mostra les vides d'un grups d'homes homosexuals i els seus amics que viuen durant la crisi del VIH/sida al Regne Unit. "It's a Sin" té un repartiment principal format per Olly Alexander com a Ritchie Tozer, Omari Douglas com a Roscoe Babatunde i Callum Scott Howells com a Colin Morris-Jones; tots tres es traslladen a Londres. Lydia West, Nathaniel Curtis i David Carlyle intepreten Jill Baxter, Ash Mukherjee i Gregory Finch, respectivament. Altres actors que intepreten papers principals són Keeley Hawes, Shaun Dooley, Tracy Ann Oberman, Neil Patrick Harris i Stephen Fry. Es va estrenar al Regne Unit a Channel 4 el 22 de gener de 2021.


La Infància

La Infància és una escultura de pedra de Sebastià Badia i Cerdà situada al recinte Mundet, en un parterre del carrer d'Hipàtia d'Alexandria, al costat de la que va ser l'escola-parvulari Pando-Mundet, actualment escola Els Pins, al barri de Montbau de Barcelona.

Amb aquesta obra, que representa la figura de dos nens amb una nina, Badia va guanyar el primer premi de la III Bienal Iberoamericana d'Art i el premi Sant Jordi de Pintura i Escultura de la Diputació de Barcelona, l'any 1955. Es va col·locar als jardins de les Llars Mundet, i el 1974 es va traslladar al lloc actual. Les dimensions de la figura són: 0,98 x 0,52 x 0,33 m.

Aquell any també va guanyar la medalla d'Or de l'Excel·lentíssima Diputació Provincial de Barcelona, al mèrit artístic. Altres obres de Badia en llocs públics de Barcelona són: el "monument al Bomber", situada actualment a l'Espai Bombers del carrer Lleida, i "Maternitat", als jardins Verdaguer de Montjuïc.


Lampècia

Lampècia (en grec antic Λαμπετιη "Lampetie" "brillant"), és, en mitologia grega una filla del Sol. Hèlios havia tingut dues filles amb la nimfa Neera. Lampècia i Faetusa.

Ella i la seva germana vigilaven els ramats del seu pare, a l'illa de Trinàcia, identificada amb Sicília. Odisseu i els seus homes van arribar a l'illa i, contravenint les ordres que l'heroi els hi havia donat, els mariners van matar les vaques d'Hèlios i se les van menjar. Lampècia va córrer a avisar el seu pare, que va demanar a Zeus que el deixés venjar-se per la mort d'un dels seus ramats. Zeus va enviar un dels seus raigs juntament amb trons i una tempesta a la terra, fent naufragar la nau en la que fugien de l'illa Odisseu i els seus companys. Van ofegar-se tots, excepte Odisseu, que va sobreviure agafat al pal major.

Una tradició la fa esposa d'Asclepi, i mare de Macàon, Podaliri, Iaso, Panacea i Higiea.


Aeroport de Groningen-Eelde

L'Aeroport de Groningen-Eelde (codi IATA: GRQ, codi OACI: EHGG) és un aeroport civil prop de Eelde, un poble a la província Drenthe dels Països Baixos, a 8 km al sud de Groningen.
Encara que hi ha un únic vol regular de passatgers a Groningen, l'aeroport és principalment utilitzat per vols xàrter a destinacions estiuenques a Grècia, Portugal, Espanya i Turquia. En 2012, l'aeroport va atendre a 208.660 passatgers. L'aeroport és també base de l'Acadèmia de Vol de KLM.


(244) Sita

(244) Sita és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 14 d'octubre de 1884 per Johann Palisa des de l'observatori de Viena, Àustria. Està possiblement nomenat per Sita, una deessa de la mitologia hindú.


Heian-kyō

Heian-kyo (平安京, Heian-kyō?) va ser el nom original de l'actual ciutat de Kyoto, al Japó, i va ser des de l'any 794 fins al 1868 (amb una breu interrupció per uns mesos al 1180) la residència de l'emperador del Japó i la capital del país. La ciutat va reemplaçar Nagaoka-kyo, i va ser construïda per ordre imperial al 793, per ordre de l'emperador Kanmu i a mans de Fujiwara no Ogurimaru. La ciutat estaria sobre una vall i seria traçada amb la forma d'un tauler semblant al dels escacs, imitant la capital xinesa de la dinastia Tang, Chang'an. Incloïa una àrea rectangular d'aproximadament 4,5 km (d'est a oest) i de 5,2 km (de nord a sud), i excepcionalment només tenia els dos temples de la porta sud, el Sai-ji i el Tō-ji. El palau principal estaria en un rectangle intern a la part nord de la ciutat. La designació de la paraula "Kyōto" ('capital' o 'residència imperial') no era oficial en el moment de la seva inauguració, però el nom es va oficialitzar a finals del , desplaçant-ne el nom original.

localitzat a l'entitat territorial administrativa actual


Assumpció Oristrell i Salvà

Assumpció Oristrell i Salvà (Sabadell, 10 d'agost del 1956) és una pintora catalana contemporània.


Shigeru Kayano

Shigeru Kayano (15 de juny, 1926 - 6 de maig, 2006) va ser un dels darrers parlants nadius de la llengua ainu i un líder del moviment ètnic del poble ainu al Japó.


Yesca

Yesca o La juventud castellana y revolucionària (el jovent castellà i revolucionari) és l'organització de joves del nacionalisme castellà o castellanisme. Fou creada a Burgos el 1992 amb el nom de Juventudes Castellanas Revolucionarias (Jovent Castellà Revolucionari), nom que canvià per l'actual el 23 d'abril de 2006 (coincidint amb la diada del poble castellà).

Yesca es defineix com una organització revolucionària i independentista a favor de l'alliberament de les 17 províncies que conformen històricament Castella (les 5 Comunitats Autònomes actuals serien Cantàbria, Castella i Lleó, Castella-La Manxa, Madrid i La Rioja), així com un canvi en el sistema socioeconòmic de la nostra societat cap al socialisme, l'ecologisme, l'antifeixisme, el feminisme i la causa internacionalista.

Per tant i així mateix, lluita contra l'explotació laboral, l'especulació de l'habitatge, contra l'explotació de la dona i la repressió de les forces policials.

L'organització té una implantació irregular al territori castellà, amb força militància a la zona de Valladolid, Burgos, etc. (el que seria Castella i Lleó).

Mantenen un petit conflicte amb els regionalistes de Cantàbria, amb qui es disputen la zona. Així mateix, arreu del territori han de combatre el republicanisme espanyol, que es contradiu amb el nacionalisme castellà.

Manté bones relacions amb la resta de lluites independentistes de l'Estat espanyol, com l'esquerra abertzale o l'esquerra independentista dels Països Catalans, en concret, amb Maulets i la Coordinadora d'Assemblees de Joves de l'Esquerra Independentista (CAJEI), actual Arran així com amb La Forja.

El partit polític referent de Yesca és Izquierda Castellana, que és una coalició de diferents grups castellanistes i revolucionaris.


The Final Cut

The Final Cut és el dotzè àlbum de la banda britànica de rock progressiu Pink Floyd. Va aparèixer al Regne Unit el 21 de març de 1983 mitjançant la companyia discogràfica Harvest Records i diverses setmanes després de la mà de Columbia Records als Estats Units. Fou el darrer àlbum produït abans de la marxa de Roger Waters. Per a molts de fans es tracta del primer àlbum personal de Waters, més que un disc de Pink Floyd. En efecte, Waters va escriure i compondre la totalitat de l'àlbum, mentre que David Gilmour i Nick Mason foren relegats al rang de simples músics (per exemple, el guitarrista David Gilmour aporta la seva veu a només una de les dotze cançons del disc, «Not Now John») i Rick Wright ja feia dos anys que havia deixat el grup. A la part posterior de la caràtula es pot llegir el següent: «A requiem for the post war dream by Roger Waters performed by Pink Floyd».

Inicialment havia de tenir els fragments de la pel·lícula "Pink Floyd The Wall" (1982) no presents a l'àlbum de 1979. "The Final Cut" va esdevenir un àlbum fet a partir de les paraules que es podien sentir a la pel·lícula ("Your possible pasts"). Els temes «When the tigers broke free» o «What shall we do now» no van ser tocats en cap més ocasió.

L'àlbum era la continuació de "The Wall", tant en termes de l'atmosfera en general com en el tema principal. Aquest àlbum és el més negre i desesperat del catàleg de Pink Floyd; Roger Waters hi aborda els temes recurrents dins la seva obra: la recerca del seu pare (el disc li va ser dedicat), les angoixes, l'exèrcit o la societat de consum. És un àlbum compromès políticament: moltes cançons són càrregues directes contra la Guerra de les Malvines i Margaret Thatcher.

Després del llançament de l'àlbum cada membre de la banda es va concentrar en els seus projectes en solitari, encara que poc després Waters va anunciar que deixava el grup, a més d'intentar que Gilmour i el bateria Nick Mason no tornessin a utilitzar mai el nom de Pink Floyd. Gilmour ha expressat posteriorment i en diverses ocasions el seu desgrat amb gran part de "The Final Cut", ja que moltes vegades es veu com una obra en solitari de Waters. Cap de les cançons del disc no s'han tocat en directe, encara que algunes sí que les ha tocat Waters a les seves gires en solitari.


Leon Czolgosz

Leon Czolgosz (Detroit, 1873 - Auburn, 29 d'octubre de 1901) va ser un anarquista que va assassinar el President dels Estats Units William McKinley en disparar-li dues bales a boca de canó el 6 de setembre de 1901.

Czolgosz era un fill d'immigrants polonesos que va néixer a l'estat de Michigan, als Estats Units. Després de contemplar diverses vagues en la seva joventut, es va sentir atret per l'anarquisme, raó pel qual es va dedicar a llegir texts socialistes i anarquistes. Afirmava haver llegit amb especial interès els escrits d'Emma Goldman i Alexander Berkman.

El 6 de setembre de 1901, durant l'Exposició Pan-Americana s'acostà a curta distància del president McKinley, qui va creure que es tractava d'un admirador. Va menysprear la mà que li va tendir el president i a canvi va desenfundar el seu revòlver i li va disparar dos trets a boca de canó, provocant-li ferides de gravetat que el tindrien a la vora de la mort fins al 14 de setembre, data que va morir. Czolgosz va ser sotmès a un judici sumari amb d'un gran jurat. El procés en total va durar vuit hores des de la selecció del jurat fins al dictamen de la sentència que el condemnaria a morir en la cadira elèctrica. La sentència es va executar el 29 d'octubre a la presó federal situada en la localitat d'Auburn a l'estat de Nova York. Les seves últimes paraules foren:
A continuació va assenyalar:
L'escriptora Emma Goldman va mostrar simpatia per ell i el va defensar encara que no va donar suport al magnicidi. A Xile un grup denominat "Fracción Autónoma de Ataque León Czolgosz", que s'ha atribuït atemptats en la dècada de 2000. Czolgosz és un dels personatges del musical "Assassins", de Stephen Sondheim.


One Step Closer

One Step Closer va ser el primer senzill i un dels videoclips del disc Hybrid Theory del grup Linkin Park. És una de les cançons més famoses del grup i una de les poques en què en Mike Shinoda no apareix cantant rap. La cançó, d'estil nu metal, dura uns 2:30 minuts.


E05

La ruta europea E05, E5 o E-5 forma part de la xarxa internacional de carreteres de les Nacions Unides. És la ruta europea nord-sud de referència més occidental i va des de Greenock, a Escòcia, cap al sud passant per França fins a Algesires. La E05 segueix la ruta Greenock - Govan - Glasgow - Gretna - Carlisle - Penrith - Preston - Warrington- Liverpool - Birmingham - Newbury (Berkshire) - Southampton - Le Havre - París - Orléans - Tours - Poitiers - Bordeus - Donostia - Burgos - Madrid - Còrdova - Sevilla - Cadis - Algesires.


Màrcia Furnil·la

Màrcia Furnil·la (en llatí "Marcia Furnilla") va ser una emperadriu romana. Era filla de Quint Marci Barea Sura, i formava part de la branca plebea de la gens Màrcia. Era germana de Màrcia, mare de l'emperador Trajà.

Va ser la segona esposa de l'emperador Titus. Aquest se'n va divorciar després de la mort de la seva filla Júlia Flàvia, segons Suetoni. Alguns comentaristes proposen canviar el nom de "Furnilla" per "Fulvia" o "Fulvilla", a partir d'una moneda que porta la llegenda "Φουλβία Σεβαστή". Però la moneda és força dubtosa, i fins i tot si és genuïna potser es refereix a Fúlvia Plautil·la, l'esposa de Caracal·la. És improbable que s'hagués encunyat una moneda en honor d'una dona que s'havia divorciat i que se li hagués de donar el títol d'Augusta.


Torquato Tasso

Torquato Tasso (Sorrento, prop de Nàpols, 11 de març de 1544 - Roma, 25 d'abril de 1595) va ser un poeta italià de l'època de la Contrareforma. És conegut sobretot pel seu extens poema èpic "Jerusalem alliberada", ambientat a l'assetjament de Jerusalem durant la Primera Croada, així com per la bogeria que va patir durant els seus últims anys de vida.


I Capuleti e i Montecchi

I Capuleti e i Montecchi és una òpera italiana en dos actes composta per Vincenzo Bellini sobre un llibret de Felice Romani basat en la història de "Romeu i Julieta", pres més de fonts italianes que no directament de Shakespeare. Es va estrenar l'11 de març de 1830 al Teatro La Fenice de Venècia.

El drama de "Romeu i Julieta", o la seva llegenda, ha estat una font inesgotable d'inspiració al llarg de tota la història, adaptacions i noves versions s'han succeït en totes les èpoques. Felice Romani, el llibretista de Bellini per a aquesta òpera, es va inspirar en les narracions de Luigi da Porto i de Matteo Bandello, però molt menys en el drama shakespearià.


Sébastien Faure

Sébastien Faure (Sant-Etiève, Loira 1858 - Royan, Charente Marítim 1942) fou un polític i pedagog francès.

Estudià a un seminari per a capellà, però abandonà els estudis per motius familiars. Posteriorment ingressà al Partit Socialista Francès però el 1888 l'abandonà per a abraçar l'anarquisme.

Fundà els diaris "L'Agitation" (1892) amb Louise Michel i "Le Libertaire" (1895). El 1894 fou implicat en el Procés dels Trenta i durant l'afer Dreyfus va defensar la innocència d'Alfred Dreyfus.

Fundà una escola-orfenat a Rambouillet, anomenada “La Ruche” (1905) i el 1918 fou empresonat per fer mítings contra la Primera Guerra Mundial. El 1936 visità Espanya convidat per la CNT, ja que les seves idees pedagògiques s'havien difós mercè La Revista Blanca.

Fou un dels iniciadors de l"'Enciclopèdia Anarquista".


Anne Frank

Annelies Marie Frank, coneguda com a Anne Frank (Frankfurt del Main, Alemanya, 12 de juny de 1929-Bergen-Belsen, Alemanya, febrer o març de 1945), fou una adolescent alemanya jueva nascuda a Frankfurt del Main a Alemanya. És autora d"'El diari d'Anne Frank", un diari escrit mentre s'amagava amb la seva família i quatre amics, durant l'ocupació alemanya d'Amsterdam a la Segona Guerra Mundial.

Amb l'arribada al poder d'Adolf Hitler, el mes de gener de 1933, la família marxà de Frankfurt a Amsterdam amb la intenció d'escapar de les persecucions nazis. Amb la invasió nazi dels Països Baixos, les persecucions contra els jueus s'intensificaren i la seva família s'amagà, el juliol de 1942, en una cambra secreta condicionada, a la part del darrere, de l'empresa "Opekta", d'Otto Frank, el seu pare. En el moment d'amagar-se, Anne tenia tretze anys. Després de dos anys a la casa del darrere, el grup fou traït i deportat als camps d'extermini nazis. Set mesos després de la seva detenció i alguns dies després de la defunció de la seva germana Margot, Anne moria del tifus al camp de Bergen-Belsen. En acabar la guerra, el seu pare, Otto, l'únic supervivent del grup, tornà a Amsterdam i descobrí que el diari d'Anne no havia desaparegut. Convençut del caràcter únic de l'obra de la seva filla, decidí publicar-la. Originalment, sortí amb el títol "Het Achterhuis: Dagboekbrieven van 12 Juni 1942-1 Augustus 1944" (La casa del darrere: notes del diari del 12 juny de 1942 al 1r d'agost de 1944).

El diari l'hi van regalar a Anne pel seu tretzè aniversari i relata la seva visió dels esdeveniments en aquestes dates: del 12 de juny de 1942 fins al 1r d'agost de 1944. Ha estat traduït del neerlandès a nombroses llengües i ha esdevingut un dels llibres més llegits al món. Diverses pel·lícules, telefilms, obres teatrals i òperes s'han basat en aquesta obra. Descrit com el treball d'un esperit madur i perspicaç, ofereix un punt de vista íntim i particular sobre la vida quotidiana durant l'ocupació alemanya. Gràcies als seus escrits, Anne Frank esdevingué una de les víctimes més cèlebres de l'Holocaust.


Medalla per la Conquesta de Viena

La Medalla per la Conquesta de Viena (Rus: Медаль «За взятие Вены» - Transliterat: Medal "Za vzyatie Veny") és una medalla de la Guerra Ofensiva de la Gran Guerra Patriòtica, creada el 9 de juny de 1945 per Stalin i atorgada a tots els soldats de l'Exèrcit Roig, Marina, Tropes del Ministeri d'Interior (MVD) i Tropes del Comitè de Seguretat de l'Estat (KGB) que van participar en l'Ofensiva de Viena del 16 de març al 13 d'abril de 1945.

Va ser atorgada sobre unes 277.380 vegades (aproximadament).

Penja a l'esquerra del pit, i se situa després de la Medalla per la Conquesta de Königsberg.

El 19 d'abril de 1945, el General d'Exèrcit Hrulev, ordenà al Comitè Tècnic d'Intendència elaborar els projectes de les medalles per la conquesta i l'alliberament de les ciutats fora dels límits de l'URSS. El 24 d'abril ja es presentaren els primers esbossos, i el 30 s'examinaren uns 116 dibuixos. D'entre els projectes escollits el gravador B. Andrianov va fer proves en metall el 3 de maig. L'autor del projecte definitiu va ser la pintora Zvorykina.

Segons decret de 5 de febrer de 1951, un cop traspassava el posseïdor la família es quedava amb la medalla i el seu certificat.


Partit Integrista

El Partit Integrista o Partit Catòlic Nacional va ser un partit polític de caràcter reaccionari fundat en 1888 per Ramón Nocedal després de l'escissió de la branca de l'integrisme del Partit Carlista, per considerar que el pretendent Carles VII sostenia una actitud conciliadora amb el liberalisme. Durant la Segona República, en 1932, va tornar al si del carlisme, unint-se a la Comunió Tradicionalista dirigida per Alfons Carles de Borbó.

El seu mitjà de difusió va ser el periòdic "El Siglo Futuro", des del qual Ramón Nocedal acusà el pretendent Don Carles de «trair les essències del Carlisme». El partit s'oposava al parlamentarisme i, segons Ramón Nocedal, «no és [era] un partit com els altres, no aspirem a ser ministres». L'integrisme va ser descrit com «una mena de fanatisme polític, que no admetia coalicions ni concessions partidistes». El seu programa es va estructurar entorn de l'anomenat «Manifest de Burgos». Inspirant la seva doctrina en el Syllabus del papa Pius IX, en 1902 van publicar un escrit en el qual van afirmar: «Volem la unitat catòlica amb totes les seves conseqüències... Tenim per "aborrecibles" la llibertat de consciència, la llibertat dels cultes... Volem lluitar contra el liberalisme, el progrés i la civilització moderna».

La formació va tenir un important bastió en la localitat guipuscoana d'Azpeitia. Després de la mort de Nocedal en 1907, el lideratge va recaure en Juan Olazábal Ramery. A les províncies basques, ja al , també foren membres del partit polítics com José Salazar, José María González de Echavarri, Antonio María Murua Rodríguez, José María Juaristi, Antonio Aldama y Mendívil, José Sánchez Marco, Manuel Senante y Martínez o Ladislao Zavala Echaide.

El 1906 es va produir la reconciliació entre carlins i integristes, manifestada en una abraçada entre Ramon Nocedal i Juan Vázquez de Mella a Tafalla. Amb ella van desaparèixer, segons el prevere català integrista Gaietà Soler, els recels que sobre la doctrina carlista podia haver tingut l'integrisme.


64 Andromedae

64 Andromedae, abreviada 64 And, és una de les estrelles de la constel·lació d'Andròmeda. Amb un tipus espectral G8III, és una gegant de tipus G a aproximadament 419 anys llum de la Terra i posseeix una magnitud aparent de 5,19. Això significa que no és fàcil de veure a ull nu i que pot ser necessari l'ús d'un telescopi o d'uns binocles per poder observar-la.

Es calcula que aquesta estrella és de 350 milions d'anys amb una taxa de rotació insignificant, que mostra una velocitat de rotació projectada de 0,69 km/s. Té una mica més de 3 vegades la massa del sol i s'ha ampliat a 16 vegades el radi solar. 64 And radia 136 vegades la lluminositat del sol de la seva ampliadora fotosfera a una temperatura efectiva de 4.944

Quant al feble triangle i context en què figura l'estrella vegeu 63 Andromedae.


Luci Canuleu Dives

Luci Canuleu Dives (en llatí "Lucius Canuleius Dives") ca ser un magistrat romà del . Formava part de la gens Canuleia, una gens romana d'origen plebeu.

Va ser nomenat pretor l'any 171 aC i va rebre el govern d'Hispània i abans d'arribar al seu lloc diverses tribus d'Hispània van enviar delegats a Roma per queixar-se de l'avarícia i la insolència dels governadors romans.

Llavors Canuleu Dives va rebre l'encàrrec del senat de nomenar cinc "recuperatores" de rang senatorial per investigar els casos. Després de començada la investigació dos pretors que havien estat governadors van marxar a l'exili voluntàriament. Hi havia embolicats home d'alt rang i els acusadors foren subornats per retirar les queixes i Canuleu mateix va influir en què la cosa s'oblidés.

Tot seguit va reunir les seves tropes i es va dirigir a la seva província. Es donava el cas que els soldats romans que s'havien aparellat amb dones del país eren molt nombrosos i havien tingut uns quatre mil fills, els quals es van presentar al nou governador, només arribar, per demanar l'assignació d'una ciutat per establir-se; la petició, transmesa al senat, fou contestada delegant en Canuleu la decisió, i que si Canuleu els declarava lliures s'establirien a Carteia. Finalment els hi va ser reconeguda la seva condició i es van establir a aquesta ciutat on van formar una colònia amb el nom de "Latina colonia Libertinorum".


Associació Catalana de Municipis i Comarques (ACMC) és una entitat municipalista, constituïda a Vic el 3 d'octubre de 1981. per a la defensa dels interessos dels municipis i del ciutadans de Catalunya i va adoptar el compromís fundacional de cooperar en la seva reconstrucció nacional. En aquesta assemblea es van crear comissions sectorials de treball sobre l'ensenyament, els serveis socials, la sanitat i la cultura. En fou nomenat president Ramon Montañà, alcalde de Vic i el Comitè Executiu va nomenar Jacint Mateu secretari general.

L'ACM té actualment 1.018 ens públics associats.

Des del 20 de setembre de 2019, el President de l'ACM és l'alcalde de Deltebre, Lluís Soler, i la Secretària General de l'entitat és la Joana Ortega.


Pèril

Pèril (en llatí "Perillus", en grec antic probablement per una confusió entre Λ i Α, fou un escultor grec que treballava amb bronze i va fer un instrument de tortura pel tirà Falaris d'Agrigent, el conegut Bou de Falaris.

Probablement va viure a l'entorn del 560 aC. Es diu que va morir pel seu propi instrument de tortura, una escultura en forma de bou buida per dins, on s'hi introduïa a la víctima per una porta lateral i després s'encenia foc a sota per tal de què es rostís lentament.


Pont de Blackfriars Railway

El Pont de Blackfriars Railway és un pont ferroviari al riu Tàmesi a Londres, entre el pont de Blackfriars i el pont del Mil·lenni.

Hi ha hagut dues estructures amb el mateix nom. El primer pont s'obria el 1864 i fou dissenyat per Joseph Cubitt per al London, Chatham and Dover Railway. Els sòcols de cada extrem del pont portaven la insígnia del ferrocarril, conservada i esplèndidament restaurada a la cara sud. Després de la formació del Southern Railway el 1924, els serveis es concentrarien a Waterloo, i l'estació de Saint Paul es convertia en una aturada local i suburbana. Per aquesta raó, l'ús del pont original gradualment anà declinant. Finalment esdevenia massa dèbil per sostenir els trens moderns, i es desmantellava l'any 1985. Encara en romanen les columnes que el sostenien al costat del nou.

El segon pont, construït just al costat en direcció a l'est, s'anomenava originalment St Paul's Railway i s'obria el 1886. Estava dissenyat per John Wolfe-Barry i Henri Marc Brunel i es feia de ferro forjat. Quan l'estació de ferrocarril de saint Paul va canviar el seu nom per Blackfriars el 1937 el nom del pont també es va canviar.


Pomona

Pomona fou una divinitat itàlica. Era la nimfa romana que presidia la maduració dels fruits, que conreava curosament en el seu bosc del Laci, el Pomonal, situat en el camí de Roma a Òstia. Un flamen el "Flamen Pomonalis", vetllava aquest bosc i tenia cura del seu culte.

Els poetes li atribueixen diverses aventures amoroses. per exemple la presenten com a esposa de Picus, un rei llegendari. Per tenir-la a ella, el rei va rebutjar Circe, que com a represàlia el va convertir en picot. Ovidi la presenta com a esposa de Vertumne, divinitat relacionada amb les estacions i la fecunditat de la terra, que aconseguí seduir-la i formà amb ella una parella fidel.


Tractat de Brétigny

El Tractat de Brétigny es va signar el 8 de maig de 1360 a Brétigny, a prop de Chartres, entre Eduard III d'Anglaterra i Joan II de França, i conclou la primera fase de la Guerra dels Cent Anys i marca el punt màxim de l'expansió continental del Regne d'Anglaterra.

El benefici dels Anglesos seria:

* L'obtenció d'un rescat de 3 milions de lliures per a l'alliberament de Joan II de França, equivalents a la totalitat de les recaptacions del rei durant dos anys.
* Obtenció de la sobirania sobre la Guiena, Gascunya, Calais, el Poitou, el comtat de Guines, el Perigord, el Llemosí, l'Angoumois, la Saintonge i, al dependre de les terres del comtat d'Armagnac, adquireix : l'Agenais, el Carcí, el Roergue, la Bigorra i el Comtat de Gaura. En total, els Anglesos prenen la meitat del regne de França que la pau així obtinguda permet retornar al rei les capacitats de reconquerir les terres cedides.


Android

Android és un conjunt de programari per a telèfons mòbils que inclou un sistema operatiu, programari intermediari i aplicacions. Google Inc. va comprar el desenvolupador inicial del programari, Android Inc., el 2005. El sistema operatiu per a mòbils d'Android es basa en una versió modificada del nucli Linux. Google i altres membres de l'Open Handset Alliance van col·laborar en el desenvolupament i llançament de l'Android. L'Android Open Source Project (AOSP) té l'objectiu de mantenir i continuar desenvolupant l'Android. El sistema operatiu Android és la plataforma per a telèfons intel·ligents amb més vendes.

Android té una gran comunitat de desenvolupadors que escriuen aplicacions ("apps") que estenen les funcions dels dispositius. Hi ha actualment unes 300.000 aplicacions disponibles per a l'Android. Google Play, prèviament conegut com a Android Market, és el dipòsit d'aplicacions en línia oficial de Google, tot i que també es poden descarregar per llocs web de tercers. Els desenvolupadors escriuen principalment en Java, controlant el dispositiu mitjançant biblioteques de Java desenvolupades per Google.

La presentació de l'Android el 5 de novembre de 2007 es va anunciar amb la fundació de l'Open Handset Alliance, un consorci de 80 empreses de maquinari, programari i telecomunicacions amb l'objectiu de crear estàndards oberts per a dispositius mòbils. Google va llançar gran part del codi de l'Android sota la Llicència Apache, una llicència de programari lliure oberta. El febrer de 2013 dominava el mercat dels telèfons intel·ligents amb una quota de mercat del 53%.


Llierca

El Llierca o "Llerca" és un riu de Catalunya, afluent pel marge esquerre del Fluvià. Té una orientació nord-sud i la seva vall és la principal via d'entrada a la sub-comarca de l'Alta Garrotxa. Neix a la collada de Sant Pau de Segúries, al Ripollès, no massa lluny del Capsacosta, voreja tota la vall del Bac i després transcorre per la vall d'Oix (actualment se l'anomena riera d'Oix. Al peu del Bestracà rep la riera de Beget i a pocs quilòmetres després, la riera de Sant Aniol d'Aguja. Aquest riu ha servit per marcar la majoria de límits entre les poblacions de Tortellà, Montagut i Oix i Sales de Llierca.

El riu té la peculiaritat geològica de perdre bona part del seu cabal poc abans d'arribar a la seva desembocadura a través d'una sèrie de corrents subterrànies que desguassen dins de l'estany de Banyoles. Així es produeix un inusual transvasament natural d'aigua de la conca del Fluvià a la del Ter. Malgrat tenir un règim molt irregular, quan hi ha pluges fortes el riu augmenta molt el seu cabal, on alguns casos supera el passallís de la carretera de Tortellà a Montagut i Oix.

Dins del terme municipal de Tortellà, i seguint la carretera que porta al nucli de Sadernes, hi ha el pont de Llierca, un pont en estil romànic molt característic pel que fa a la seva constitució i la seva edat.


I puritani

I puritani ("Els puritans") és una òpera en tres actes de Vincenzo Bellini, amb llibret del comte Carlo Pepoli, basat en l'obra de teatre "Têtes rondes et Cavaliers" de Jacques-François Ancelot i Joseph Xavier Saintine). Va ser estrenada al Théâtre-Italien de París el 24 de gener de 1835. Al mateix temps, Bellini va compondre una versió alternativa pensada per a la famosa cantant Maria Malibran, que havia de ser representada a Nàpols. No obstant això, aquesta segona versió no va ser representada fins al 10 d'abril de 1986 al Teatro Petruzzelli de Bari.

Narra el drama amorós d'Elvira i Arturo en plena Revolució entre els puritans, partidaris d'Oliver Cromwell, i els reialistes que donaven suport a la casa dels Estuard.

Tot i que el llibret és certament confús i poc creïble, la música de Bellini està entre la més acurada i bella que va compondre. L'obra va ser el resultat del desig de Bellini de compondre una òpera per al públic parisenc. En aquesta tascar va rebre el suport de Rossini, que en l'època triomfava a París.

Va ser l'última obra del compositor, que va morir 8 mesos després de la seua estrena.


Gens Octàvia

La Gens Octàvia (en llatí "Octavia gens") va ser un destacada família romana d'origen plebeu, famosa perquè l'emperador August en formava part.

No es menciona fins a l'any 230 aC quan Gneu Octavi Ruf va ser qüestor. Aquest Gneu Octavi va deixar dos fills, Gneu i Gai. Gneu va ser senador i els seus descendents van ocupar moltes magistratures superiors. Un fill seu va ser cònsol l'any 165 aC. Els descendents de Gai, dels quals va néixer August, no van tenir mai cap càrrec important i van ser durant molts anys només equites, cavallers. El primer que va arribar a senador va ser el pare d'August. Els "Octavii" eren originaris de la ciutat de Velitrae, al país dels volscs, on hi havia un carrer a la part més cèntrica de la ciutat i un altar al mateix carrer que portaven el nom d'Octavi. El "nomen" Octavi també apareix a diverser ciutats llatines.

Cap al final de la República, moltes famílies nobles romanes van voler tenir avantpassats il·lustres i es deien descendents de déus o d'antics personatges de la història de Roma. Suetoni diu que els membres d'aquesta gens van rebre la ciutadania romana de mans de Tarquini Prisc, el cinquè rei de Roma, i que el seu successor, Servi Tul·li, els va inscriure a la classe dels patricis. després van convertir-se en plebeus, però molt de temps després, Juli Cèsar els va tornar al rang dels patricis.

El nom d' Octavi es va difondre ràpidament per tot el Latium, i apareix ja en un primer moment de la història romana, quan Octavi Mamili va casar la seva filla amb Tarquini el Superb. El nom de la gens deriva del "praenomen" "octavus", (el que fa vuit), igual que de "quintus", "sextus" i "septimus" van sorgir la gens Quíntia, la gens Sèxtia i la gens Septímia.

Hi va haver nombrosos "Octavii" que no eren descendents de Gneu Octavi Ruf i que apareixen amb els cognoms Balb, Lígur, Marsus, i Nasó.

Alguns embres destacats de la família van ser:
* Gneu Octavi Ruf, qüestor el 230 aC.
* Gneu Octavi, pretor el 205 aC.
* Gneu Octavi, cònsol el 165 aC.
* Gneu Octavi, cònsol el 128 aC.
* Marc Octavi, tribú de la plebs el 133 aC.
* Gneu Octavi, cònsol el 87 aC.
* Marc Octavi, tribú de la plebs
* Luci Octavi, cònsol el 75 aC.
* Gneu Octavi, cònsol el 76 aC.
* Marc Octavi, edil curul el 50 aC i cap pompeià
* Gai Octavi, cavaller roma, rebesavi de l'emperador August.
* Gai Octavi, tribú militar a la segona guerra púnica
* Gai Octavi, avi d'August
* Gai Octavi, pare d'August, pretor el 61 aC
* Octàvia Major, germanastre d'August
* Octàvia Menor, germana d'August
* Gai Octavi (nom de naixement) o Gai Juli Cèsar Octavià (nom d'adopció) de l'emperador August
* Gneu Octavi Ruf, qüestor el 107 aC.
* Luci Octavi, militar romà
* Publi Octavi, filòsof epicuri romà
* Octavi Grecí, general romà.
* Servi Octavi Laenes Pontià, cònsol el 131.


La Magdalena llegint

La Magdalena llegint és un dels tres fragments supervivents d'un gran retaule anomenat Mare de Déu amb Sants pintat a l'oli sobre taula, de meitat del segle XV pel pintor primitiu flamenc Rogier van der Weyden. La taula, originalment de roure, va ser finalitzada en algun moment entre 1435 i 1438 i va desaparèixer després del . D'ell només es conserva al Nationalmuseum d'Estocolm un dibuix de l'obra sencera feta per un seguidor de Van der Weyden.

Aquest taula de la Magdalena ha estat en la National Gallery de Londres des de 1860. Mostra una dona amb la pell pàl·lida, de galtes altes i òssies, i ulls ovalats, típics dels retrats idealitzats de dones nobles de l'època. És identificable com la Magdalena del flascó de l'ungüent col·locat en primer pla, el qual és el seu atribut tradicional en l'art cristià. És presentada completament absorbida en la seva lectura, un model de vida contemplativa, penedida i absolta dels pecats passats. En la tradició catòlica, la Magdalena està relacionada amb Maria de Betània; ambdues van ungir els peus de Jesús amb oli, tal com es narra a . La iconografia de la Magdalena generalment la mostra amb un llibre, en un moment de reflexió, amb llàgrimes, o retirant els ulls. Van der Weyden presta atenció als detalls, en particular els plecs i la tela del vestit de la dona, el cristall de roca dels grans del rosari de la figura que està darrere seu, i l'exuberància de l'exterior.

El fons de la pintura hi havia estat repintat amb una capa gruixuda de pintura marró. Una neteja entre 1955 i 1956 va revelar la figura que està darrere de la Magdalena i la figura agenollada amb el seu peu nu sobresortint davant d'ella, amb un paisatge visible a través d'una finestra. Les dues parcialment visibles apareixen tallades als extrems de la taula de Londres. La figura dempeus darrera Magdalena ha estat identificada perquè pertany a un fragment del museu Calouste Gulbenkian, Lisboa, en el qual es veu el cap de sant Josep de Natzaret, mentre un altre fragment de Lisboa, mostra a qui es creu que pot ser Caterina d'Alexandria. El retaule original era una "sacra conversazione", conegut tan sols a través d'un dibuix, "Verge i Nen amb Sants", al Nationalmuseum d'Estocolm, el qual va seguir una còpia parcial de la pintura probablement datada a finals de 1500. El dibuix mostra que "La Magdalena" va ocupar la cantonada inferior a la dreta del retaule. "El"s fragments de Lisboa són cadascú un tercer de la mida de la Magdalena, el qual mesura 62,2 cm × 54,4 cm.

Tot i el seu reconeixement internacional en el seu temps, Van der Weyden va ser oblidat durant el , i no va ser redescobert fins a començament del . Les primeres dades de "La Magdalena llegint" cal traçar-la en una venda de 1811. Després de passar per les mans de diversos comerciants holandesos, la taula va ser adquirida per la Galeria Nacional de Londres, el 1860 provinent d'un col·leccionista de París. L'historiador d'art Lorne Campbell la descriu com "una de les grans obres mestres de l'art del segle XV i una de les millors de les obres primerenques del pintor".


Giulino

Giulino, més conegut com a Giulino di Mezzegra, (en llombard occidental "Giülén") és una fracció del municipi de Tremezzina, a la província de Como, regió de Llombardia, Itàlia, amb 50 habitants.

El poble ha passat a la història perquè hauria sigut, segons la versió oficial, el lloc on Benito Mussolini i la seva amant, Claretta Petacci, haurien sigut executats el 28 d'abril de 1945. L'execució l'haurien dut a terme combatents de la resistència local ("partigiani"), que havien capturat el dictador a la localitat de Dongo.


Yarma çorbası

Yarma çorbası o Yoğurtlu yarma çorbası ("Sopa de yarma" o "sopa de yarma amb iogurt" respectivament) és una çorba (sopa) de la cuina turca. Es fa amb "yarma" (tr), un producte de blat, que es fa servir també per fer keşkek, farina de blat, i iogurt com a ingredients bàsics. Hi ha gent que també afegeix cigrons a aquest plat.


Mònica Álvaro Cerezo

Mònica Álvaro Cerezo (Vila-real, 29 de desembre de 1975) és una política valenciana, diputada a les Corts Valencianes a la IX Legislatura per Compromís.


Lesjaskogsvatnet

El Lesjaskogsvatnet (literalment, el "boscós llac de Lesja") és un llac de Noruega, situat a les capçaleres del Gudbrandsdalslågen, així com del riu Rauma. El Gudbrandsdalslågen flueix a través del fons de la vall de Gudbrandsdal, que acaba al llac Mjøsa. El llac té dues sortides: Flueix tant a Orient cap al Gudbrandsdalslågen i a l'oest al riu Rauma a la vall de Romsdal.


Nits de sol

Nits de sol (títol original: "White Nights") és una pel·lícula estatunidenca de 1985 dirigida per Taylor Hackford i protagonitzada per Mikhaïl Baríxnikov, Gregory Hines, Helen Mirren, Isabella Rossellini i Jerzy Skolimowski. Fou rodada a Finlàndia, Anglaterra, Escòcia, Portugal i a (la llavors) Unió Soviètica. Ha estat doblada al català.

El film és recordat tant per les escenes de ball de Hines i Baríxnikov com per les cançons "Say You, Say Me" de Lionel Richie, guanyadora d'un Oscar i "Separate Lives", interpretada per Phil Collins i Marilyn Martin i escrita per Stephen Bishop, igualment nominada a l'Oscar.


Combat trucat

Combat trucat ("The Set-Up" en el seu títol original en anglès als Estats Units) és una pel·lícula de l'any 1949 dirigida per Robert Wise i protagonitzada per Robert Ryan i Audrey Totter, la qual fou emesa per TV3 per primera vegada el 18 d'abril del 2001.


Méthode de Nomenclature Chimique

El Méthode de Nomenclature Chimique, en català Mètode de Nomenclatura Química, és un llibre publicat el 1787 a París pels químics francesos Louis Bernard Guyton de Morveau (1737-1816), Antoine Laurent Lavoisier (1743-1794), Claude Louis Berthollet (1748-1822) i Antoine François Fourcroy (1755-1809), on s'estableix per primera vegada un mètode sistemàtic per anomenar les substàncies químiques.

La influència del "Méthode" sobre la terminologia química, especialment la inorgànica, ha estat molt important, no només perquè molts dels nous termes que s'hi presenten s'han mantingut amb modificacions i ampliacions fins a l'actualitat, sinó especialment perquè les regles bàsiques recollides en el "Méthode" per anomenar noves substàncies segueixen vigents. L'ús d'arrels que designen els elements químics que constitueixen un compost químic, i diversos sufixos i prefixos que informen sobre la proporció relativa d'aquests elements, continua essent la base de bona part de la terminologia de la química inorgànica i d'algun tipus de composts orgànics.


L'Assemblea Nacional de São Tomé i Príncipe és l'òrgan del poder legislatiu de São Tomé i Príncipe. De caràcter unicameral, està formada per 55 membres escollits en 7 circumscripcions amb diversos candidats mitjançant el sistema de representació proporcional amb llista de partit. El mandat és de cada quatre anys i les darreres eleccions van tenir lloc el 12 d'octubre de 2014.


Adolf Tobeña

Adolf Tobeña (Graus, Osca, 1950) és catedràtic de Psiquiatria i Psicologia mèdica de la Universitat Autònoma de Barcelona. A més del seu treball de recerca en neurociència i psiquiatria, ha dut a terme una destacada tasca de divulgació científica en mitjans de comunicació. Ha publicat 15 llibres i 160 articles de recerca especialitzada. Igualment, ha estat director del Departament de Psiquiatria i Medicina Forense de la UAB durant vint anys i professor visitant de diversos centres internacionals a Londres, Groningen, Tel Aviv i Venècia. La seva feina ha rebut diversos guardons, com ara el premi «Avui» de Periodisme Científic (1991), el premi «Serra i Moret» de la Generalitat de Catalunya (1994) o el premi europeu a la divulgació científica Estudi General (2004). Entre les seves darreres publicacions destaquen "Cerebro y Poder" (La Esfera, 2008) i "Píndoles o Freud" (Columna, 2011).


Isabel la Catòlica dictant el seu testament és un quadre de 1864 del pintor purista espanyol Eduardo Rosales y Gallina. Està executat a l'oli sobre llenç i mesura 400 centímetres d'amplada per 290 cm d'alçada. Pertany al Museu del Prado de Madrid que el va adquirir l'any 1865. Després de ser traspassat al Museu d'Art Modern (MAM), es va reincorporar al Prado el 1971 en rebre les obres del que posseïa el MAM després de la seva dissolució. Està exposat al públic a la sala 61B.

Aquesta pintura d'història representa el moment en el qual Isabel I de Castella dicta el seu testament. Emmarcat dins de la pintura d'història academicista del període romàntic, és d'un estil més realista que obres precedents de Rosales. Va dedicar un any i mig de treball i la va presentar a l'Exposició Universal de París de 1867. Després va tornar a Roma, on li va arribar un telegrama dels seus amics, el paisatgista Martín Rico i Raimundo de Madrazo, donant-li la notícia de l'èxit aconseguit pel seu quadre: primera medalla d'or per a estrangers. Li van concedir la Legió d'Honor.

localitzat a l'entitat territorial administrativa


(212) Medea

(212) Medea és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 6 de febrer de 1880 per Johann Palisa des de l'observatori de Pula (Croàcia).

Està nomenat així per Medea, un personatge de la mitologia grega.


Kolmanskop

Kolmanskop (en Afrikaans: "Kolmannskuppe") és una petita ciutat fantasma minera abandonada a principis del , a pocs quilòmetres de la ciutat costanera de Lüderitz, a Namíbia.


STS-41-C

STS-41-C va ser l'11a missió del Transbordador Espacial de la NASA, i la 5a del Transbordador Espacial "Challenger". El llançament, que va tenir lloc el 6 d'abril de 1984, va marcar la primera trajectòria d'ascens directe per a una missió del transbordador. Durant la missió, la tripulació del "Challenger" va capturar i reparar el satèl·lit avariat Solar Maximum Mission ("Solar Max"), i es va desplegar l'aparell experimental Long Duration Exposure Facility (LDEF). STS-41-C es va estendre un dia a causa de problemes de captura del satèl·lit Solar Max, i l'aterratge va tenir lloc el 13 d'abril a l'Edwards Air Force Base, en lloc del Kennedy Space Center com s'havia planejat. El vol va ser originalment ennumerat STS-13.


STS-41-D

STS-41-D va ser el 12è vol del Programa del Transbordador Espacial de la NASA, i la primera missió del Transbordador Espacial "Discovery". Va ser llançat des del Kennedy Space Center, Florida, el 30 d'agost de 1984, i va aterrar a l'Edwards Air Force Base, Califòrnia, el 5 de setembre. Es van desplegar tres satèl·lits de comunicacions en òrbita durant la missió de sis dies, i es van dur a terme una sèrie d'experiments científics.

La missió es va retardar per més de dos mesos a partir de la data de llançament prevista original, havent experimentat primer avortament de llançament del programa del transbordador espacial a T-6 segons el 26 juny 1984.


Beryl Burton

Beryl Burton OBE (Halton, Leeds, 12 de maig de 1937 - Yorkshire, 5 de maig de 1996) va ser una ciclista britànica que va combinar la carretera amb el ciclisme en pista. Considerada una de les millors ciclistes angleses de tots els temps, va aconseguir nombroses medalles tant als Campionats del món de persecució com els de ruta. Va obtenir diferents rècords dels món tant en pista com en carretera i 73 campionats nacionals entre 1958 i 1977.

La seva filla Denise també fou ciclista, i varen arribar a competir juntes en algunes proves.


Erwin Schulhoff

Erwin Schulhoff, en txec Ervín Šulhov (8 de juny de 1894 – 18 d'agost de 1942), va ser un compositor i pianista txec. Una de les figures de la generació de músics europeus, les carreres dels quals van acabar ràpidament a causa de l'ascens del règim nazi a Alemanya i, del qual, les seves obres rarament han transcendit ni s'han interpretat.


Valira de Cornudella

La Valira de Cornudella és un riu que neix sota el pic d'Amariedo, al vessant meridional de la serra de Sis, al nord del barranc o "torrent de Tresserra" i la serra de Berganui; i al sud del Talló d'Aulet (de 1.486 metres d'altitud) i el "torrent d'Aulet". Està situat en el municipi d'Areny de Noguera, a la Baixa Ribagorça (Osca), a l'Aragó.

A la capçalera del riu es troben els pobles següents: Soperuny, Iscles Puimolar i El Sas. Després passa per Ribera de Vall. Tots ells són pobles de l'antic terme de Cornudella de Valira pràcticament despoblats actualment.

El Barranc d'Iscles és un petit afluent de la Valira de Cornudella.

Abans de la seua desembocadura en la Noguera Ribagorçana, drena les terres i la vila d'Areny de Noguera.


Antonio Martín Beaumont

Antonio Martín Beaumont (Madrid, 6 de març de 1957) és un politòleg, periodista, escriptor, analista polític en radi i televisió i columnista en premsa espanyol. És l'actual director d"El Semanal Digital".

En 1979 va començar una carrera política que el va portar a ser el tercer president nacional de Nuevas Generaciones d'Alianza Popular (AP), darrere Loyola de Palacio i Alejandro Martín Carrero. Durant el seu període al capdavant de l'organització juvenil del partit de Manuel Fraga (1979-84) va viure els delicats moments de l'intent cop d'estat de 1981 i va ser un dels membres de la comissió organitzadora de la gran manifestació que el 27 de febrer va recórrer els carrers de Madrid, darrere del lema “Per la llibertat, la democràcia i la constitució", en repulsa de l'intent colpista. També va participar en la redacció del manifest llegit al seu terme per la periodista Rosa María Mateo. Dies després, al costat dels dirigents juvenils de UCD (Ramón Álvarez de Miranda), PSOE (Quico Mañero) i PCE (Josep Palau), va sol·licitar el Premi Nobel de la Pau per al rei Joan Carles per "la seva valuosa contribució a la democràcia en enfrontar-se al cop". Els quatre dirigents juvenils van ser rebuts pel Rei una setmana més tard al Palau de la Zarzuela en mostra d'agraïment per la ferma actitud mantinguda en aquelles hores al capdavant de les joventuts dels majors partits polítics espanyols. Va ser vocal del Comitè Executiu Nacional d'AP, secretari general del partit a Castella i Lleó i diputat autonòmic i portaveu del Grup Popular a les Corts de Castella i Lleó entre 1983 i 1987.

Des de fa més de vint-i-cinc anys està dedicat a la comunicació i el periodisme. En 1987 es va incorporar com a director de Comunicació i Organització a una de les societats espanyoles del Grup Generali. Deu anys després, en 1997, participa en la fundació de la revista "Prometeo", on exercí tasques de corresponsal polític i més tard de redactor cap. En 1999 va fundar "El Semanal Digital", un dels primers periòdics digitals en Espanya, que dirigeix des de llavors, diari guardonat en 2011 amb el Premi PR al millor periòdic espanyol en internet. Va ser president de l'Escola de Recerques Socials per a la Civilització Europea i ha impartit seminaris i cursos sobre periodisme digital en la Universitat Complutense de Madrid, la Universitat Carlos III de Madrid, la Universitat Rei Joan Carles i la Universitat Catòlica d'Àvila.

Columnista de La Razón durant set anys i de La Gaceta de la Iberosfera i la revista Época-Siete Días. Col·labora habitualment com a analista en mitjans radiofònics com la COPE i RNE. També participa com a analista en diferents programes de televisió de La Sexta (Al rojo vivo (des del 2011) i La Sexta Noche (des del 2013)), Intereconomía TV, "El cascabel" (des del 2014) i "Más claro agua" (des del 2014) a 13TV, "Hoy en Madrid" a "Onda Madrid", Diario de la noche a Telemadrid i No nos moverán a Castilla-La Mancha Televisión (des del 2013).

En 2010 va publicar la primera biografia de la secretària general del PP, María Dolores de Cospedal. Aquest assaig polític i biogràfic va ser publicat per l'editorial LibrosLibres, i titulat "Cospedal. La reina de la Torre de Marfil", del que es van vendre tres edicions.

És pare de l'actual diputada del PP María Martín Revuelta.


Albert Balil i Illana

Albert Balil i Illana (Barcelona, 10 de juliol de 1928 - Valladolid, 23 d'agost de 1989) va ser un arqueòleg i catedràtic universitari que va destacar en la investigació de l'art romà a la península Ibèrica, i va crear escola en l'estudi de l'antiguitat clàssica a Espanya.

Encara que va començar estudis de Medicina, aviat els va abandonar pels de Filosofia a la Universitat de Barcelona i la de Saragossa. Llicenciat el 1955, va viatjar a Itàlia on, al mateix temps que preparava la seva tesi doctoral a l'Escola Espanyola d'Història i Arqueologia a Roma, va participar a diverses excavacions amb importants arqueòlegs, com Nino Lamboglia, a més de tenir l'oportunitat de tractar i conèixer, entre d'altres, a Ronald Syme, Giovanni Becatti o Ranuccio Bianchi Bandinelli, a qui admirava especialment. Després de doctorar-se el 1957 a la Universitat Complutense de Madrid amb la seva tesi dirigida per Martín Almagro Basch sobre "La casa romana en España", va ser nomenat professor auxiliar de la Càtedra d'Arqueologia Clàssica a la Complutense, que ocupava en aquells moments Antonio García Bellido, però no va abandonar els seus viatges per Itàlia. Els seus primers llibres publicats a l'inici de la dècada de 1960 ja tractaven en profunditat la presència de la cultura de Roma a Catalunya i l'actual Comunitat Valenciana. Nou anys més tard va obtenir per oposició plaça de professor universitari a Santiago de Compostel·la i quatre anys més tard va guanyar la càtedra d'Arqueologia, Epigrafia i Numismàtica a la Universitat de Valladolid; a la Facultat de Filosofia i lletres va ser degà. Des de Compostela i Valladolid, especialment des d'aquesta última, va poder desplegar la seva activitat a múltiples excavacions arreu d'Espanya, va ser redactor i investigador de diverses publicacions científiques, secretari de l'Instituto Español de Arqueología Rodrigo Caro del Consejo Superior de Investigaciones Científicas (CSIC) i va presidir un temps el Comitè Espanyol de "Tabula Imperii Romani", el projecte de recerca internacional fundat el 1928 per Osbert Crawford que tenia l'objectiu d'un mapa arqueològic de l'Imperi Romà i que segueix desenvolupant-se a Europa, Àfrica i Àsia. Va ser membre de la Reial Acadèmia de la Història, de la de Belles arts de Sant Fernando, Real Academia Galega, Sociedad Española de Estudios Clásicos i membre de múltiples comitès científics, tant a Espanya, com a Portugal i Itàlia.


Ferdinand Pfohl

Ferdinand Pfohl (Elbogen (Bohèmia), 12 d'octubre de 1862 - Bergedorf avui barri d'Hamburg, 16 de desembre de 1949), fou un crític musical, escriptor i compositor.

Estudià lleis a Praga, i després filosofia i música en la Universitat de Leipzig (1885), i, privadament, amb Oscar Paul. Es dedicà a la crítica musical, i escriví aquesta secció en el "Daheim" (1891), entrà en la redacció del "Hamburger Nachrichten" el 1892, i muntà el departament musical; codirector del Conservatori Vogt (1908), allà explicà teoria, estètica, locució i estil; va donar conferències públiques en pro del desenvolupament de l'educació musical, i fou nomenat professor reial el 1913.

Autor de les obres següents:
* "Hollenbreughel als Erzicher, Bayreuther Fanfaren, Die Nibelungen in Bayreuth" (1896);
* "Die Moderne Oper" (1894);
* "A Nikisch" (1900);
* arguments del "Fidelio", de Beethoven, i de les òperes de Wagner; "Der fliegende Holländer, Lohengrin, Tannhäuser, Tristany i Isolda, Els mestres cantaires de Nuremberg" i "Parsifal";
* "Richard Wagner, sein Leben und Schaffen" (Berlín, 1911);
* "Karl Grammann, ein Künstlerleben" (Berlín, 1910);
* "Quer durch Afrika" (1891);
* "West-Ostliche Fahrteh" (1902).

Composicions:
* "Mondrondels", op. 4;
* "Sirenenlieder", op. 9;
* "Turmballaden", op. 14, i d'altres cançons;
* "Pierre lunaire" i "Die versunkene Glocke", poemes simfònics;
* "Das Meer", fantasia simfònica en cinc moviments;
* "Frau Holle", ballet, op. 14;
* "Twardowsky", per a cor d'homes, "mezzosoprano" i orquestra, op. 10. Les peces per a piano "Strandbilder, Elegische Suite", etc.


Crawling

Crawling (en català, Arrossegant-se) és el segon senzill de Hybrid Theory, àlbum debut de la banda Linkin Park. En aquest àlbum ocupa la pista 5. Va ser llançat l'1 de maig de 2001. Un versió demo es va realitzar durant l'enregistrament de Hybrid Theory, que conté un intermedi amb rap de Mike Shinoda, després de l'últim cor. "Crawling" va guanyar el Premi Grammy a "Millor interpretació de Hard rock" en el 2002.

Aquesta cançó ocupa el lloc #43 de "Les 100 millors cançons de tot el temps" de la revista Kerrang!.


Lydie Polfer

Lydie Polfer (Ciutat de Luxemburg, 22 de novembre de 1952) és una política luxemburguesa, membre del Partit Democràtic, del que va ser presidenta entre 1994 i 2004. Polfer va ser alcaldessa de la Ciutat de Luxemburg entre 1982 i 1999, quan va ser nomenada ministra d'Afers Exteriors al govern de Jean-Claude Juncker (1999-2004). Actualment és eurodiputada del Partit Europeu Liberal, Demòcrata i Reformista.


Estadi Regional d'Antofagasta

LEstadi Regional d'Antofagasta, oficialment Estadio Regional Calvo y Bascuñán, és un estadi multiús situat a Antofagasta, a Xile. Actualment es fa servir principalment per a jugar-hi a futbol i és on hi juga com a local el Deportes Antofagasta. L'estadi fou construït el 1964, i té una capacitat de 21,178 persones, des de la seva remodelació el 2013. Va ser una de les seus de la Copa Amèrica de futbol 2015.


Neuilly-lès-Dijon

Neuilly-lès-Dijon és un antic municipi francès, situat al departament de la Costa d'Or i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. El 28 de febrer de 2019 esdevé un municipi delegat, al si del municipi nou Neuilly-Crimolois. L'any 2007 tenia 1.946 habitants.


Abu-Muhàmmad al-Hàssan ibn Muhàmmad ibn Harun al-Muhal·labí (Bàssora, novembre o desembre del 903 - a alta mar, en el Golf Pèrsic, 963) fou un visir buwàyhida (950-963) al servei de Muïzz-ad-Dawla de l'Iraq. Pertanyia a la família àrab dels muhal·làbides de Bàssora.

El 945, quan Muizz al-Dawla va marxar contra Bagdad, va enviar a al-Muhallabí al seu davant per negociar amb el califa abbàssida; l'11 de novembre del 950 fou nomenat visir (primer ministre) que comportava la recaptació dels impostos i de la correspondència oficial. Va rebre després el comandament suprem de la lluita contra Imran ibn Shahin i el tenia en situació crítica quan va caure en una emboscada i amb prou feines va salvar la vida; Muizz al-Dawla va haver de signar la pau amb Imran. El 952/953 el príncep d'Oman, Yusuf ibn Wadjih va fer una expedició contra Bàssora però defensada aquesta per al-Muhallabi, l'atacant es va haver de retirar. Poc després (dins el mateix any) va caure en desgràcia per un temps, però no va arribar a perdre el càrrec i després va tornar a gaudir de la confiança del seu senyor. Fou l'encarregat d'aplicar les mesures xiïtes que el seu senyor li exigia i de reformes impositives per fer front a la manca de diners.

Uns anys després Muizz al-Dawla va fer una expedició contra Oman i va donar el comandament a al-Muhallabí. Va sortir el juny/juliol del 963 però va caure malalt poc després de sortir i va ordenar el retorn però va morir pel camí (19 de setembre del 963). Fou enterrat a Bagdad. Muizz al-Dawla va fer confiscar tots els béns del difunt provocant la indignació general. El seu fill Abu l-Ghanaim al-Mufaddal va ser secretari d'Izaz al-Dawla Marzuban (fill d'Izz al-Dawla Bakhtiyar) a Bàssora.

Fou un mecenes de poetes i literats.


Josep Maria Llobet i Arteman

Josep Maria Llobet i Arteman, conegut com a Turuta (Barcelona, 18 de març de 1917 – Vallvidrera, 30 d'abril de 2008) fou un pilot de motociclisme de velocitat català, un dels més destacats a l'estat espanyol durant la postguerra. Entre els seus nombrosos èxits cal esmentar el Campionat d'Espanya de velocitat de 1949) en 125 cc i la victòria (formant equip amb Joan Soler Bultó) a la primera edició de les 24 Hores de Montjuïc, el 1955.

"Turuta" estigué molt vinculat a la fundació dels dos grans fabricants catalans de motocicletes, i Bultaco, desenvolupant-hi a més tasques de responsabilitat (com ara a Montesa, on feu de formador de pilots i contribuí al sorgiment d'importants corredors).


A la ciutat

A la ciutat és una pel·lícula coral catalana de 2003 dirigida per Cesc Gay i rodada a Barcelona.

La pel·lícula va guanyar diversos premis, entre els quals destaca el Goya al millor actor secundari per a Eduard Fernández i els Barcelona de Cinema a la millor actriu (Mònica López) i al millor guió (Cesc Gay i Tomàs Aragay). Es tracta d'un retrat urbà i coral, que parla de l'amistat i l'aïllament, dels sentiments, dels secrets, dels desitjos i les frustracions.

La pel·lícula retrata les vides quotidianes d'un grup d'amics de Barcelona, ja en la trentena, i les seves frustracions, secrets, mentides i solituds. Tot i que es reuneixen sovint i parlen de les seves coses, comparteixen el seu temps i una gran amistat però, en el fons, no es coneixen tant i estan aïllats entre ells, ja que cadascú manté oculta una part molt íntima.


Fu Hao

Fù Hǎo (en xinès simplificat: ; en xinès tradicional: ; pinyin: "Fù Hǎo"; morta c. 1200 aC), Lady Hao, Si Mu Xin (司母辛) com a títol cortesà o Mu Xin (母辛) nom que se li va atorgar pòstumament com a títol honorífic, va ser una heroïna de l'antiga Xina. Fu Hao va ser un personatge extraordinari de la història xinesa en una societat dominada pels homes. Fu Hao va dur a terme rols que en aquell moment eren impensables per a les dones tals com líder militar o política. El descobriment de la seva tomba l'any 1976 és un reflex de la importància de la seva posició social. Va ser una de les moltes esposes del rei Wu Ding de la Dinastia Shang, i de forma inusual per l'època, també va servir com a general militar i alta sacerdotessa.

La seva tomba va ser descobert a Yinxu intacta, amb tresors com bronze i jade. Va ser soterrada a un taüt lacat.

La veracitat de l'existència de Fu Hao en un inici era dubtosa, però va ser la primera dona arqueòloga xinesa, Zheng Zhenxiang qui va provar la historicitat de Fu Hao.


Revolució Cantant

La Revolució Cantant foren els esdeveniments ocorreguts entre 1987 i 1991 que van concloure amb la recuperació de llur independència per part dels estats d'Estònia, Letònia i Lituània, perduda a conseqüència de l'ocupació soviètica d'aquests territoris durant la Segona Guerra Mundial, en compliment del pacte Mólotov-Ribbentrop amb el Tercer Reich.

Durant la segona meitat de la dècada del 1980, començà a la Unió Soviètica el procés de reestructuració conegut com a perestroika, liderat per Mikhaïl Gorbatxov. La descomposició de l'URSS com a estat, i la recuperació de la independència dels successius territoris que en formaven part, va tenir lloc justament en aquests anys. En el cas de les llavors anomenades Repúbliques Bàltiques els fets tingueren una sèrie de denominacions comunes que han fet que aquests moviments siguin coneguts amb un mateix nom: la Revolució Cantant.

Fou l'activista estonià Heinz Valk qui li donà el nom, qui el feu servir per titular un article que narrava les manifestacions espontànies de juny del 1988 al Camp de les Cançons ("Lauluväljak") de Tallinn, on es cantaren cançons patriòtiques estonianes prohibides pel règim soviètic com a forma de reivindicació de la independència d'Estònia.


Joan Puig i Pujol

Joan Puig i Pujol (Sabadell, 11 de novembre de 1892 - 22 de gener de 1973) fou un escriptor i polític català.