Man'yōshū

Man'yōshū (万葉集 literalment: "Col·lecció de deu mil fulles") és la col·lecció de "waka", poesia japonesa més antiga existent i de més rellevància històrica, compilada durant el període Nara, i inicis del període Heian. El compilador, o l'últim d'una sèrie d'ells, es creu va ser Ōtomo no Yakamochi, i l'últim poema registrat en la col·lecció data de l'any 759. La col·lecció conté diversos poemes de més antiguitat, sent en la seva majoria anònims o erròniament atribuïts a altres autors de major fama. Però un gran cabal del mencionat poemari representa el període entre els anys 600 i 759.

La col·lecció es divideix entre vint parts o llibres, reflectint una pràctica similar d'altres col·leccions de poemes xinesos d'aquells temps; aquest nombre es va utilitzar en altres obres de similars característiques. Els temes del "Man'yōshū" no estan organitzats per tòpics u cronològicament. La col·lecció conté 265 "chōka" (poemes llargs), 4.207 "tanka" (poemes curts), un "tarenga" (petit poema de connexió), un bussokusekika (poemes que es troben en les plantes dels peus del Buda de Yakushi-ji a Nara), quatre "kanshi" (poemes xinesos), i 22 passatges en prosa d'origen xinès. No posseeix prefaci: el format per a la mencionada secció en col·leccions oficials, com el de Kokin Wakashū, es va desenvolupar més endavant.

És comú referir-se al "Man'yōshū" com una obra japonesa d'una certa particularitat. Això no significa que els poemes i passatges de la col·lecció difereixin massa de l'erudició -en els temps de Yakamochi- en el context de la literatura xinesa i la poesia. Certament, moltes seccions dintre de l'obra tenen una característica pròpia, amb alguns temes del confucianisme i el taoisme, i més endavant, poemes reflectint ensenyances budistes. Així i tot, el "Man'yōshū" posseeix una singularitat que pot ser comparada amb obres posteriors en l'elecció de temes del període Yamato, entremesclant la religió Shinto amb les virtuts de la sinceritat i la virilitat. També, el llenguatge utilitzat en diversos passatges d'aquesta obra evoca en deixar un poderós sentiment envers els seus lectors:


Pia Tassinari

Pia Tassinari de naixement Domenica Tassinari (Modigliana, 15 de setembre de 1903, – Faenza, 15 de maig de 1995), fou una soprano italiana, amb els temps passà a mezzosoprano, restà particularment associada amb el repertori francès i italià.

Després d'estudiar amb A. Vezzani i M. Marcantoni, debutà amb "La Bohème", a Casale Monferrato. En el rol de Mimí cantà posteriorment en el Teatro Carlo Felice de Gènova, el 1932 va fer la seva presentació a La Scala (estrena de "Il favorito del Re" d'Antonio Veretti) i el 1936 actuà en l'Arena de Verona ("Otello").

Va cantar en diversos teatres italians i estrangers, malgrat que les seves principals actuacions tingueren lloc Roma (1933-34), amb un repertori de soprano-lírica "(La bohème, L'amico Fritz, Mefistòfil)", les dues versions de "Manon, Faust", etc.) amb nombrosos apropaments al teatre musical contemporani. A partir de 1940 interpretà freqüentment el rol de Carlota a "Werther", junt amb Tito Schipa. El novembre de 1940, amb ocasió de "L'amico Fritz" en el Teatro Politeama de Palerm, conegué al tenor Ferruccio Tagliavini, del que s'enamorà. Ambdós es casaren el 30 d'abril de 1941; per aquesta mateixa època començà a donar mostres d'una tendència a abandonar la seva tessitura original i passar a la de mezzosoprano. Després de la guerra interpretà diversos papers en el seu nou registre, amb bons resultats artístics (sobretot en "Carmen").

Intèrpret refinada i musical, mercès a la seva excel·lent organització vocal, executà també alguns rols de soprano dramàtica ("Tosca" i "Fedora").

localitzat a l'entitat territorial administrativa


Cristóbal Martínez-Bordiú

Cristóbal Martínez-Bordiú, X Marquès de Villaverde; (Mancha Real, Jaén, 1 d'agost de 1922 - Madrid, 4 de febrer de 1998) va ser un cardiòleg, cirurgià i noble espanyol, popularment conegut com «el Yernísimo» pel seu matrimoni amb Carmen Franco, filla única del «Generalíssim» Francisco Franco.


El Ribagorzano

El Ribagorzano és el títol d'un diari històric d'Aragó fundat pel periodista Marcelino Gambón a Graus (La Ribargorça, Espanya) el setembre de 1904. El periòdic es va clausurar al setembre de 1924 amb un número especial sobre la seva fundació i els vint anys d'existència. Des de llavors, ha estat refundat en tres ocasions i ha anat canviant el seu ideari fins a la seva edició actual a càrrec de l'Associació Liga Ribagorzana des de 1997.

Pensat originalment per ser d'àmbit local i periodicitat anual, es va publicar al setembre coincidint amb les Festes patronals de Graus, per la qual cosa el primer número va tenir una repercussió molt més gran de l'esperada, ja que va caure a les mans de Joaquín Costa. A Costa li va agradar molt perquè quadrava amb les seves idees, i va emprar la seva influència per donar-li una embranzida al diari, que va acabar tenint una periodicitat quinzenal i la seva distribució es va ampliar a tota la província.


The Florida Project

The Florida Project és una comèdia dramàtica nord-americana del 2017 dirigida per Sean Baker i escrita per Baker i Chris Bergoch. Protagonitza Willem Dafoe, Brooklynn Prince, Bria Vinaite, Valeria Cotto, Christopher Rivera i Caleb Landry Jones.

Va ser la primera aparició cinematogràfica per a molts del repartiment. La trama consiteix en una nena de sis anys que viu amb la seva mare soltera en un motel de Kissimmee, Florida, mentre intenten mantenir-se fora de problemes, de manera que puguin mantenir-se per davant de la imminència de ser sensesotres. La misèria de la seva vida a Kissimmee es contrasta amb el proper Walt Disney World. El projecte Florida es refereix al nom original del parc temàtic.

ELa pel·lícula Florida es va estrenar a la secció Quinzena de directors del Festival de Cannes de 2017 i va ser estrenat als Estats Units el 6 d’octubre de 2017 per A24. La pel·lícula va ser elogiada per la direcció i les actuacions de Baker, en particular les de Prince i Dafoe. Va ser escollit tant pel National Board of Review com per l'American Film Institute com una de les deu millors pel·lícules de l'any. Dafoe va obtenir nominacions al millor actor de repartiment als premis Oscar, Globus d'Or, premis SAG i premis BAFTA. Prince va guanyar el premi Critics' Choice Movie Award al millor jove intèrpret.


Bounnhang Vorachith

Bounnhang Vorachith (en laosià ບຸນຍັງ ວໍລະຈິດ) (nascut el 15 d'agost de 1937) és el president de Laos i Secretari General del Partit Popular Revolucionari de Laos des de 2016. Es va exercir com viceprimer ministre des de 1996 fins a 2001, i després va ser nomenat primer ministre. Es va convertir en vicepresident el 8 de juny de 2006, quan Bouasone Bouphavanh va ser nomenat primer ministre. El 19 d'abril de 2016 va accedir a la presidència del país.


Vicepresident d'Angola

El Vicepresident d'Angola és la segona posició política més alta a Angola; és l'adjunt al cap d'estat, i és nomenat pel president. El càrrec ha estat creat en 2010 i substitueix a l'antic càrrec de primer ministre d'Angola.


KBruch

KBruch és un programa informàtic per a l'entorn de finestres KDE que serveix per practicar càlculs amb fraccions.. Pertany al paquet educatiu Kdeedu i es distribueix sota la Llicència Pública General (GPL). El programa subministra diferents exercicis per calcular fraccions, com factoritzacions, conversions i comparacions, comprovant les entrades de l'usuari i fent-li indicacions. Va ser programat en C++ amb el conjunt d'eines Qt per Sebastian Stein el 2002. Sol estar inclòs entre la paqueteria de la majoria de distribucions GNU/Linux.


Juan Eusebio Oiarzabal Urteaga

Juan Eusebio Oiarzabal Urteaga, conegut popularment com a Juanito Oiarzabal (Vitòria, Àlaba, 30 de març de 1956) és un alpinista basc. Fou el primer de l'estat espanyol i el sisè del món en assolir el cim de les catorze muntanyes de 8.000 metres que hi ha la Terra, essent el quart en la història en fer-ho sense ajuda d'oxigen addicional. Ha escalat dues vegades els tres cims més alts (Everest, K2, Kangchenjunga).

Actualment és la persona que té el rècord mundial de nombre de vuit mils ascendits, amb 25 en total, encara que en el darrer ascens a l'Annapurna va usar helicòpter d'emergència en el descens. El nord-americà Ed Viesturs és segon amb 21 ascensos.

L'any 2004, el difícil descens que realitzà després d'assolir el cim del K2 amb Edurne Pasabán els hi va ocasionar congelacions als peus, patint Edurne l'amputació de dos dits i Juanito la totalitat dels 10 dits dels peus. Malgrat que l'any 2006 havia anunciat la seva retirada, el 2009 es marcà l'objectiu de ser la primera persona de la història en pujar dues vegades als 14 vuit mils.

Fins a l'actualitat, ha realitzat trenta-cinc expedicions importants en vint-i-tres anys de carrera com alpinista. Ha escrit diversos llibres i també és conegut per la seva participació en el programa de televisió "Al Filo de lo Imposible", i a "realities" com "El conquistador del fin del mundo".


Honnō-ji

Honnō-ji (本能 寺) o temple Honnō és un temple de culte budisme Nichiren a Kyoto, Japó. Honnō-ji és conegut per l'incident de Honnō-ji, on Oda Nobunaga s'allotjava mentre les seves tropes envaïen l'est del país. El matí del 21 juny del 1582 un dels seus comandants, Akechi Mitushide, va envoltar i incendiar el temple traint a Nobunanga, que va cometre seppuku. Honnō-ji va ser reconstruït posteriorment en un lloc diferent a Kyoto, a prop de l'estació Shiyakusho-mae.


Joan Antoni Oltra Soler

Joan Antoni Oltra Soler (Elx, 1954) és un ex-polític valencià, diputat a les Corts Valencianes a la 4a i 5a legislatures (1999-2007) per Alacant a les llistes d'Esquerra Unida del País Valencià (EUPV), partit on va militar.

Graduat social, Oltra ha treballat en el comerç tradicional i d'administratiu. Ha militat en el Partit Comunista del País Valencià des de 1977 a 1991. Ha militat en EUPV des de la seua fundació, en 1986. Ha ocupat càrrecs orgànics a diferents nivells territorials. Ha sigut regidor a l'Ajuntament d'Elx i portaveu des de 1983 a 1999. En la legislatura 1995-1999 va estar de Primer Tinent d'Alcalde d'Elx i regidor de Medi Ambient. A les eleccions autonòmiques de 1999 i 2003 va ser cap de llista per Alacant de la llista d'EUPV i l'Entesa de 2003.


El món és boig, boig, boig

El món és boig, boig, boig (títol original en anglès "It's a Mad, Mad, Mad, Mad World") és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Stanley Kramer i estrenada l'any 1963. Ha estat doblada al català.


Tractat de Lodi

El Tractat de Lodi va ser un acord de pau entre el ducat de Milà i la República de Venècia signat el 4 d'abril de 1454 a Lodi, Llombardia, sobre les riberes del riu Adda.


Torre Millenium

La Torre Millenium és un edifici comercial de Sabadell d'arquitectura moderna situat a l'Eix Macià, el centre econòmic de la ciutat, just entre el barri de la Creu Alta i el Parc de Catalunya. En total té 22 pisos, dels quals tots són ocupats per oficines d'empreses amb excepció d'un, on hi ha un gimnàs. El projecte és obra dels arquitectes Enric Batlle i Joan Roig i la realització, de l'empresa constructora Forcimsa. La construcció de l'edifici va començar el 1999 i es va finalitzar el 2002. El complex arquitectònic va ser fet amb un pressupost de 10.000.000 d'euros.

La Torre Millenium, amb una alçada de 90 metres, és l'edifici més alt de Sabadell i del Vallès Occidental i disposa d'una superfície de 20.183 m². El material estructural és el formigó i el sistema de la façana és de mur cortina. L'empresa valenciana Artemarmol va ser l'encarregada de proporcionar 2.500 m² de rajoles de marbre blanc perla flamejat tallat a mida, de 60x40x3 cm cada una.

L'edifici va ser desenvolupat per la promotora SACRESA. L'empresa constructora principal que va participar en l'edificació és la constructora Forcimsa, que va col·laborar amb altres companyies com l'empresa constructora de la façana Grupo Folcrá Edificación S.A., Encofrados J. Alsina S.A., Grúas Comansa o Schindler S.A.

L'obra és un disseny fet per quatre arquitectes, Enric Batlle, Joan Roig, Ricardo Sanahuja i Juan Manuel Sanahuja, en col·laboració amb Cristina Maragall, arquitecta, Lluís Roig, aparellador, Gerardo Rodríguez (STATIC), enginyer de l'estructura, Pere Iturbide (2piR), enginyer d'instal·lacions.

L'edific ha guanyat diversos premis, entre els quals cal destacar el Premi Construmat 2003 a la Innovació Tecnològica i va ser escollit Selecció Premi FAD 2004.


Ivishak

L'Ivishak és un riu de l'estat d'Alaska, als Estats Units, a la regió d'Alaska North Slope. La seva llargada és de 153 quilòmetres i recull les aigües del desglaç de les glaceres a les capçaleres. El seu recorregut és en direcció nord, travessant les muntanyes de Philip Smith i els contraforts septentrionals del Refugi Nacional de Fauna Salvatge de l'Àrtic, i s'ajunta amb el riu Sagavanirktok al sud de les planes costaneres de Prudhoe Bay.

El 2 de desembre de 1980 un tram extens del seu recorregut, 129 km, fou declarat Riu Nacional Pintoresc i Salvatge. Aquesta denominació protegeix el riu des del seu naixement, incloent totes les capçaleres i un afluent sense nom procedent del llac Porcupine, dins dels límits del Refugi Nacional de Fauna Salvatge de l'Àrtic.


Guadalporcún

El Guadalporcún és un riu del sud d'Espanya, un afluent del Guadalete que discorre per Andalusia. És el més important del nord-est de la serra gaditana. Es pot parlar del Guadalporcún amb autoritat a la confluència del riu Trejo i el rierol del Zumacal, al sud de Torre Alháquime, a una altura de 420 msnm. Té una longitud de 43 km i el seu recorregut transcorre sobre materials tous, bàsicament miocens, en els quals l'erosió ha creat esquerdes impressionants com la de Setenil de las Bodegas. En el seu recorregut passa pels municipis d'Alcalá del Valle, Setenil, Torre Alháquime, Olvera i just quan entra a la província de Sevilla rep les aigües del Guadamanil, i desemboquen junts en el Guadalete, a l'oest de la Sierra Vaquera, en el terme de Puerto Serrano a 180 msnm.


Lluís Alexandre de Borbó

Lluís Alexandre de Borbó (en francès "Louis Alexandre de Bourbon") va néixer al palau de Clagny, prop de Versalles, el 6 de juny de 1678 i va morir al palau de Rambouillet l'1 de desembre de 1737. Era fill del rei Lluís XIV de França (1638-1715) i de la seva amistançada Madame de Montespan (1640-1707). Va ser reconegut pel seu pare i nomenat comte de Tolosa el 1681, i després obtindria els títols de duc de Penthièvre (1697), d'Arco, i de Rambouillet (1711).

El 1683, quan només tenia cinc anys, va ser nomenat Almirall de França, i coronel d'un regiment d'infanteria el febrer de 1684, i mestre de camp d'un regiment de cavalleria el 1693. Amb aquesta estratègia, el Rei s'assegurava un control més directe sobre les seves tropes. El gener de 1689 va obtenir el govern de Guyena, que més tard canviaria pel de la Bretanya. El 1696 va ser nomenat Mariscal de França i a l'any següent comandant general de l'exèrcit reial.

Durant la Guerra de Successió Espanyola se li confià la defensa de Sicília. El 1704, a Màlaga va ocasionar greus pèrdues a la flota anglo-holandesa comandada per l'almiral George Rooke. Per la qual cosa se li atorgà la distinció de Cavaller del Toisó d'Or, i en acabada la guerra, el títol de Gran de França, el març de 1714

El 1706 va comprar el castell de Rambouillet, on va fer-hi notables millores.

Igual que el seu germà Lluís de Borbó (duc de Maine), mitjançant un edicte reial de juliol de 1714 va ser declarat apte com a successor al tron, essent nomenat príncep legítim. Amb tot, aquest decret va ser anul·lat pel Parlament de París el 1717, després de la mort de Lluís XIV i amb l'ascens a la regència de Felip II, duc d'Orleans. A diferència del seu germà, Lluís Alexandre no va ser apartat del poder. En el Consell de Regència es va convertir en Comandant de la Marina fins al 1722.


В

В, в (en cursiva "В", "в") és la tercera lletra de l'alfabet ciríl·lic, tercera lletra també dels alfabets rus, bielorús, búlgar i ucraïnès. Juntament amb la Б de l'alfabet ciríl·lic, aquesta lletra deriva de la lletra beta de l'alfabet grec. Tot i que s'assembla molt a la B de l'alfabet llatí, la B ciríl·lica representa el so /v/ (com en francès: voiture; o en dialectes del català: Valls). En rus també pot representar el fonema /f/ a final d'una síl·laba, per exemple en el cognom "Gorvatxov" (pronunciat: "Garvatxóf")


Naftogaz

Naftogaz (en ucraïnès: Нафтогаз України o НАК), o sigui 'Petroli i gas d'Ucraïna', és la companyia d'estat d'Ucraïna que es fa càrrec de l'extracció, del transport i del refinament del gas natural i del petroli brut. Aquesta companyia es coneix sobretot mundialment arran de la crisi del gas entre Ucraïna i Rússia que l'oposà al gegant rus Gazprom. Naftogaz també és activa a l'Egipte i als Emirats Àrabs Units. El seu director executiu és Andrí Kobolev.


Llei de la llengua gaèlica (Escòcia)

La Llei de la llengua gaèlica (Escòcia) (en anglès "Gaelic Language Act" o "Gaelic Bill"; en gaèlic escocès "Achd na Gàidhlig"), aprovada pel Parlament escocès l'any 2005, és la primera peça de la legislació dirigida a atorgar un reconeixement formal i oficial al gaèlic escocès.

Aquest decret parlamentari té com a objectiu establir el gaèlic com a llengua oficial d'Escòcia, aconseguint la mateixa consideració que l'anglès i constituint el Bòrd na Gàidhlig com a part del marc d'actuació del govern escocès, requerint també la creació d'un pla nacional gaèlic per tal de proveir una orientació estratègica pel desenvolupament de la llengua.

El decret també atorga al Bòrd na Gàidhlig un paper fonamental en la promoció del gaèlic a Escòcia, aconsellant els ministres escocesos en temes gaèlics, tirant endavant una planificació gaèlica i proporcionant una orientació sobre l'educació en gaèlic. Així mateix, proveeix un marc legislatiu per a la creació de plans pel gaèlic per part de les autoritats públiques escoceses.

L'ex-ministre d'Educació Peter Peacock, el qual, en el moment d'entrada en vigor del decret tenia responsabilitat ministerial sobre el gaelic, digué:
Si bé el decret és majoritàriament considerat com un gran pas en la direcció correcta, el fet que només s'apliqui als organismes públics que operen a Escòcia i els assumptes dels quals estiguin classificats com a retornats, constitueix un punt de feblesa. Altres organismes públics (com ara el "Royal Mail", el "DVLA" i els departaments governamentals amb seu a Londres) no queden inclosos al decret i per tant no tenen cap obligació al respecte.


Stade Nungesser

El Stade Nungesser fou un estadi de la ciutat de Valenciennes, França. Actualment fou la seu del Valenciennes Football Club. L'estadi té una capacitat de 16.547 espectadors i fou construït l'any 1930. Està previst ampliar l'estadi fins als 25.000 espectadors. L'estadi porta el nom de Charles Nungesser, aviador de principis del segle XX que va néixer a la ciutat de Valenciennes.


Evasió o victòria

Evasió o victòria (original: "Escape to Victory") és una pel·lícula estatunidenca de John Huston, estrenada el 1981 i doblada al català La trama se centra en un camp de presoners durant la Segona Guerra Mundial. La pel·lícula va ser dirigida per John Huston i protagonitzada per Michael Caine, Sylvester Stallone, Max von Sydow i Daniel Massey. La pel·lícula va ser molt seguida per la seva estrena: la protagonitzaven superestrelles de futbol com Bobby Moore, Osvaldo Ardiles, Kazimierz Deyna, Paul Van Himst, Mike Summerbee, Hallvar Thoresen i Pelé. Nombrosos jugadors de l'Ipswich Town F.C. eren també a la pel·lícula, incloent-hi John Wark, Russell Osman, Laurie Sivell, Robin Torner i Kevin O'Callaghan. Els altres jugadors de l'Ipswich Town substituïen actors en les escenes de futbol - Kevin Beattie per a Michael Caine, i Paul Cooper per a Sylvester Stallone. El guió va ser escrit per Yabo Yablonsky


Émile Champion

Émile Champion (París, 7 d'agost de 1879 - ?) fou un maratonià francès que va córrer al tombant del .

El 1900 va prendre part als Jocs Olímpics de París, en què guanyà la medalla de plata en la Marató, en quedar per darrere del també francès Michel Théato.


Santa Maria d'Agullana

Lesglésia parroquial de Santa Maria d'Agullana és un església romànica situada al terme municipal d'Agullana que data del - sota control del Bisbat de Girona. Va ser declarada Bé Cultural d'Interès Nacional per decret publicat al DOGC el 30-05-1984.


Hyles gallii

Hyles gallii és un lepidòpter heteròcer glossat de la família Sphingidae. Es distribueix per Nord-amèrica, Europa (exceptuant la península Ibèrica, Illes Balears, entre altres regions), Àsia Central i Japó. L'eruga s'alimenta de "Galium" com "Galium aparine", "Galium mollugo" i "Galium verum" i d'altres plantes com "Epilobium montanum", "Chamaenerion angustifolium", "Godetia amoena", "Clarkia", "Fuchsia", "Circaea", "Plantago major"...


Agustín Díaz de Mera García Consuegra

Agustín Díaz de Mera García Consuegra (Daimiel, província de Ciudad Real, 27 de setembre de 1947) és un polític espanyol, membre del Partit Popular. És llicenciat en Història Moderna i Contemporània i diplomat en Comunitats Europees. ha treballat com a director del Col·legi Major "Sant Joan Evangelista" de Madrid.

Militant del Partit Popular, ha estat secretari general del partit a la província d'Àvila, membre de la Junta Directiva Nacional i membre de la Comissió Permanent a Castella i Lleó.

Amb aquest partit fou escollit senador per la província d'Àvila a les eleccions generals espanyoles de 1989, diputat a les eleccions generals espanyoles de 1993 i novament senador a les eleccions generals espanyoles de 1996 i 2000. De 1993 a 1996 fou Vocal de la Comissió de Defensa del Congrés dels Diputats. De 1997 a 2000 fou president de la Comissió de Migracions, Refugiats i Demografia del Consell d'Europa, i de 2000 a 2002 president de la Delegació espanyola davant l'Assemblea Parlamentària de la Unió Europea Occidental.

Entre 1999 i 2002 fou alcalde d'Àvila i entre 2002 i 2004 fou Director General de la Policia. Durant aquest mandat es van produir els atemptats de Madrid de l'11 de març de 2004 a Madrid. Deixà el càrrec quan fou elegit diputat a les eleccions al Parlament Europeu de 2004, sent reelegit en les de 2009. És membre de la Comissió de Llibertats Civils, Justícia i Afers d'Interior del Parlament Europeu.

El 27 de març de 2007 se li va imposar una multa de 1.000 euros per negar-se a facilitar al tribunal el nom de la persona que li va informar de l'existència d'un document secret que recollia les suposades vinculacions entre ETA i el món del terrorisme islamista, durant la seva compareixença en el judici de l'11-M. El 7 de novembre de 2007 el Tribunal Suprem va arxivar el seu cas després que facilités a la Justícia el nom de l'agent que li va comunicar l'existència del citat informe a través d'una carta al tribunal.


Retaule de Sant Agustí

El Retaule de Sant Agustí és una obra d'estil gòtic català realitzada al tremp d'ou per Jaume Huguet i Pau Vergós entre els anys 1462 i 1475. Aquesta llarga durada va ser causada per raons de finançament, i va comportar que fos començat per Huguet i acabat per altres col·laboradors del seu taller, especialment, per Pau Vergós. Va ser un encàrrec del gremi dels blanquers o pellaires per a ser ubicat a l'altar major del convent de Sant Agustí Vell de Barcelona.

El retaule tenia cinc carrers i tres pisos amb predel·la. El carrer central tenia dues talles exemptes de sant Agustí i santa Mònica, mentre que els altres quatre estaven compostos per taules pintades al tremp, obra de Jaume Huguet. D'aquestes taules només se'n conserven set al MNAC i una altra al museu Marés. La seva grandiositat el situa com l'encàrrec pictòric més important del a Catalunya.


Les Forces Aèries de l'Exèrcit dels Estats Units (anglès: "United States Army Air Forces – USAAF") van ser l'arma aèria militar dels Estats Units durant i immediatament després de la Segona Guerra Mundial, i el predecessor directe de l'actual Força Aèria dels Estats Units.

La AAF era el component de l'Exèrcit dels Estats Units, que el 1942 va ser dividit funcionalment mitjançant un ordre executiva en 3 forces autònomes: les Forces Terrestres de l'Exèrcit, els Serveis de Subministrament (que el 1943 es convertiria en les Forces de Servei de l'Exèrcit), i la AAF. Cadascun d'aquests forces tenia un comandant general que reportava directament al Cap de l'Estat Major de l'Exèrcit dels Estats Units. L'AAF controlava totes les parts de les l'aviació militar, abans distribuïda entre el Cos Aeri, el Quarter General de la Força Aèria i els comandants d'àrea de cos de forces terrestres, convertint-se en la primera organització aèria de l'Exèrcit dels Estats Units que controlava les seves pròpies instal·lacions.

En el seu màxim moment la USAAF va tenir 2,4 milions de persones en servei i prop de 80.000 avions el 1944, i 783 bases als Estats Units al desembre de 1943. El Dia VE tenia 1,25 milions d'homes destinats a ultramar i operava des de més de 1.600 aeròdroms arreu del món.

El Cos Aeri esdevingueren les Forces Aèries de l'Exèrcit al juny de 1941 per donar a l'arma aèria una autonomia major per tal d'expandir-se de manera més eficient, i per donar una estructura pel comandament addicional requerida per a una força que s'incrementaria enormement. Tot i que altres països ja tenien forces aèries separades independents de l'exèrcit o de la marina (com la Royal Air Force britànica o la Luftwaffe alemanya, la USAAF va seguir com a part de l'Exèrcit dels Estats Units fins a la creació de la Força Aèria dels Estats Units al setembre de 1947.


Integer BASIC

L'Integer BASIC, escrit per Steve Wozniak, era l'interpretador BASIC dels computadors Apple I i de l'original Apple II. Originalment disponible en cassette (per l'Apple I), després inclòs en el Memòria ROM de l'ordinador original de l'Apple II en el llançament de 1977. Era la primera versió de BASIC usada per molts amos dels primers computadors personals. Milers de programes van ser escrits en el Integer BASIC.


Gos bordant a la lluna

Gos bordant a la lluna és un quadre pintat per Joan Miró al Mont-roig del Camp el 1926 i que actualment forma part de la col·lecció permanent de la Museu d'Art de Filadèlfia, als Estats Units.


Manuel Iradier y Bulfy

Manuel Iradier y Bulfy (Vitòria, 6 de juliol de 1854 - Valsaín, 9 de juliol de 1911) va ser un africanista i explorador espanyol, nascut a Vitòria, Àlaba. Va cursar estudis de filosofia i lletres, però les seves inquietuds personals i la possible influència de Henry Stanley el van impulsar cap a l'exploració científica.

Va realitzar dos viatges d'exploració a l'Àfrica Equatorial, dels quals va aconseguir realitzar una important compilació geogràfica, biològica, etnològica i lingüística; a més, de sentar les bases de la gestació política de la nació actualment coneguda com a Guinea Equatorial. Des del retorn del seu segon viatge, i després dels homenatges i les exposicions dels coneixements adquirits, Manuel Iradier es va dedicar a posar en pràctica la seva inventiva, creant un model de comptador automàtic d'aigua, un fototaquímetre, un nou procediment tipogràfic que escurçava les labors d'impremta, etc. A partir de 1901 va residir a Madrid, i el 1911 va morir a Valsaín, un poble de Segòvia on havia viscut els seus últims dies.


Argouges

Argouges és un municipi delegat francès, situat al departament de la Manche i a la regió de Normandia. El 2017 va fusionar amb el municipi nou de Saint-James. L'any 2007 tenia 552 habitants.


Beaumont-Hague

Beaumont-Hague és un municipi delegat francès al departament de la Manche (regió de Normandia). L'1 de gener de 2017, Beaumont es va fusionar amb el municipi nou de La Hague. L'any 2007 tenia 1.307 habitants.


Flottemanville-Hague

Flottemanville-Hague és un municipi delegat francès al departament de la Manche (regió de Normandia). L'1 de gener de 2017 va fusionar amb el municipi nou de La Hague.
 L'any 2007 tenia 867 habitants.


Gavray

Gavray és un antic municipi francès, situat al departament de la Manche i a la regió de Normandia. L'1 de gener de 2019 esdevé un municipi delegat, al si del municipi nou Gavray-sur-Sienne. L'any 2007 tenia 1.361 habitants.


(11350) Teresa

(11350) Teresa és un asteroide descobert el 29 d'agost de 1997 per Àngel López i Rafael Pacheco a l'Observatori Astronòmic de Mallorca. Aquest darrer va voler dedicar-lo a la seva esposa Teresa Chercoles (n. 1951) en reconeixement del sacrifici de nits de solitud que suposa l'afecció a l'astronomia de camp d'un company sentimental.


La República Socialista de Bòsnia i Hercegovina (en serbocroat: "Socijalistička Republika Bosna i Hercegovina", transcrit en ciríl·lic: Социјалистичка Pепублика Босна и Херцеговина) fou un Estat socialista que formava part de la ja extinta República Federal Socialista de Iugoslàvia. És el predecessor de la moderna Bòsnia i Hercegovina.

Aquest estat es va formar durant una sessió de la resistència antifeixista a Mrkonjić Grad el 25 de novembre de 1943. La República Socialista es dissolgué el 1990, quan abandonaren les institucions comunistes i s'aprovà un sistema democràtic. La República de Bòsnia i Hercegovina va declarar-se independent de Iugoslàvia el 1992, fet que desembocà en la Guerra de Bòsnia.

Sarajevo n'era la capital, i ho continuà sent després de la independència.


Ajman Free Zone

La Zona Lliure d'Ajman o Ajman Free Zone () és una zona de lliure comerç a l'emirat d'Ajman, als Emirats Àrabs Units, al golf Pèrsic. Fou establerta el 1988 i va obtenir un estatut autònom sota el decret emiral núm. 3 de 1996 signat pel xeic Humayd ibn Rashid al-Nuaymi, sobirà d'Ajman. L'Autoritat de l'Ajman Free Zone fou designada com única agència reguladora de Zona Lliure a Ajman. La seva formació el 1996 va donar impuls a l'activitat industrial que va quadruplicar el creixement en el nombre de companyies en els següents anys.


Corts de Castella i Lleó

Les Corts de Castella i Lleó en castellà i oficialment: "Cortes de Castilla y León" són l'òrgan legislatiu de la Comunitat Autònoma de Castella i Lleó. Els seus membres es diuen "procuradors" i la seva comesa és el de representar als ciutadans castellans i lleonesos. Són escollits per sufragi universal, lliure, directe i secret.


Partido Regionalista del País Leonés

Partido Regionalista del País Leonés (PREPAL) és un partit polític lleonesista, que promulga l'autonomia de les províncies de Salamanca, Zamora i Lleó (l'anomenat País Lleonès). Va ser fundat el 1980 (legalitzat, després de ser sol·licitat en el mes d'abril de 1980, el 18 de setembre de 1980) pel professor zamorà Francisco Iglesias Carreño, actual president de la formació. Cada tercer diumenge de maig, Ciudadanos Zamoranos organitza la "Festa de les Comarques del País Lleonès" en el bosc de Valorio (Zamora). El PREPAL col·labora des de la seva fundació en aquest esdeveniment.


Ayn Shams

Ayn Shams (en àrab عين شمس, "ʿAyn Xams") és un barri de la ciutat del Caire, a Egipte. El nom vol dir «ull del sol» en referència a la seva construcció sobre l'antiga Heliòpolis (Hèlios era a la mitologia egípcia el déu del sol i la ciutat tenia un famós temple consagrat a l'esmentat déu). Durant els primers segles de l'islam l'antiga ciutat d'Heliòpolis va subsistir però la importància de la mateixa no es pot determinar. Segons alguns autors la ciutat tenia una certa importància i era cap d'un districte ("kura"); segons altres només eren ruïnes que es feien servir com a pedrera. El califa fatimita al-Aziz (975–996) hi va aixecar dos castells, però en tot cas al segle següent estava totalment en ruïnes. Dels dos obeliscs del temple que cridaven l'atenció dels àrabs un va ser enderrocat el 1258 i l'altre encara existeix. També hi havia a la ciutat un jardí de plantes remeieres, que només prosperaven en aquest lloc. Els coptes tenien una llegenda sobre la font del lloc que deia que a la font fou on la Verge Maria va rentar els vestits del seu fill quan tornava d'Egipte a Palestina. Per això era considerada beneficiosa i la seva aigua feia créixer les balsameres.


Lluís Medir i Huerta

Lluís Medir i Huerta (Palamós, Baix Empordà, 21 de juliol de 1947) és un farmacèutic i polític català.

Va realitzar els seus estudis primaris a Palamós i el batxillerat a Girona, i el va acabar a l'institut d'aquesta ciutat. Llicenciat en farmàcia per la Universitat de Barcelona, durant els seus anys d'estudiant formà part del SDEUB i col·laborà amb el Partit Comunista d'Espanya a València. De 1972 a 1976 fou professor ajudant al Departament de Botànica de la Facultat de Farmàcia de la Universitat de València, i des de 1976 treballa en una farmàcia de Palafrugell.

El 1976 ingressà en el PSUC, partit amb el qual fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980. Durant el seu mandat fou Secretari de la Comissió de Política Territorial del Parlament de Catalunya. A la dissolució del PSUC es presenta com a independent a la llista del Partit dels Socialistes de Catalunya, amb el que fou elegit diputat per la circumscripció de Girona a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1988. Durant aquesta legislatura fou membre de la Comissió d'Agricultura, Ramaderia i Pesca de la Comissió de Política Territorial del Parlament de Catalunya (1988-1991). El 1988 fou membre del Consell Comarcal del Baix Empordà.

Amb el PSC també ha estat alcalde de Palafrugell de 1983 a 1991 i novament ho ha estat amb el grup municipal L'Entesa de 2003 a 2009. També ha estat regidor de Pressupost i Hisenda de Palafrugell. El 2016 va lliurar el seu fons a l'Arxiu Municipal de Palafrugell, on destaca la documentació relacionada amb el PSUC i la documentació relacionada com a diputat al Parlament de Catalunya.


El meu veí Totoro

El meu veí Totoro (títol original en japonès: となりのトトロ, "Tonari no Totoro") és una pel·lícula animada dirigida per Hayao Miyazaki el 1988, sobre un esperit del bosc al que anomenen "Totoro". Va ser realitzada pels Estudis Ghibli, i va tenir tant d'èxit al Japó que aquests l'agafaren com a insígnia de l'estudi.

Aquesta pel·lícula està doblada en català.


Antón Avilés de Taramancos

Antón Avilés de Taramancos (Noia, 6 d'abril de 1935 - La Corunya, 23 de març de 1992) fou un escriptor gallec. El seu veritable nom era Xosé Antón Avilés Vinagre. El seu pare era Severiano Avilés, pescador, i la seva mare Manuela Vinagre, llauradora, els quals van tenir altres tres fills abans de néixer Antón. Va fer el batxillerat a Noia, i ja als 15 anys publica el seu primer poema, en gallec, en la revista local "Tapal" editada per Manuel Fabeiro Gómez.

Es va mudar a La Corunya per a fer estudis de nàutica. Allí és decisiva la seva amistat amb Urbano Lugrís, Xohán Casal i Reimundo Patiño que influïxen en la seva concepció de Galícia i en la seva ideologia. En aquest temps col·labora en revistes literàries com "Aturuxo", de Ferrol, o "Quatro Ventos", de Braga. En la revista "Atlántida" de La Corunya publica els sis poemes que constituïxen «As moradías do vento», i en 1959 publica el seu primer llibre, «A frauta i o garamelo», un poemari que va enviar al concurs literari organitzat per Bras Pinto. «Pequeno canto para a un peito xoven» va quedar inèdit fins a 1982. Va participar en l'estrena de l'obra teatral d'Álvaro Cunqueiro, «O incerto señor Don Hamlet, príncipe de Dinamarca».

En 1961 va emigrar a Colòmbia, on roman fins a 1980, primer en la selva amaçònica i més endavant a Bogotà, on havia trobat treball en l'ambaixada brasilera. Allí va conèixer la qual es convertiria en la seva dona en 1970 i a Manuel Arce Valladares, ambaixador de Guatemala, d'origen gallec. Una vegada finalitzat el contracte amb l'ambaixada va iniciar una sèrie de treballs sense molt èxit fins que aconsegueix un treball com distribuïdor de llibres a Cali. El 15 d'agost de 1980 retorn a la seva ciutat natal, on regenta una taverna en la qual organitza recitals poètics i des de la qual organitza la Sociedade Cultural Catavento. Va presidir l'Associació d'Escriptors en Llengua Gallega (1986) i escollit regidor en Noya en les llistes del Bloc Nacionalista Gallec, sent designat regidor de cultura (1987-1991). Va morir a conseqüència d'un càncer. En 2003 se li va dedicar el Dia de les Lletres Gallegues.


Aka-shita

L'Aka-shita és un yōkai que apareix en el llibre Gazu Hyakki Yakō de Toriyama Sekien.
L'artista el dibuixa com una bèstia amb urpes i un rostre pelut.
Sol amagar el seu cos al darrere de núvols negres i el dibuixa sobre les reixes d'una entrada.
Dins de la seva boca oberta s'observa una llarga llengua.
Sekien no va deixar constància sobre si aquest yōkai, és una creació seva o va pertànyer a la creença popular. Però tot i això el va relacionar amb el shakuzetsujin, un déu amb una llengua vermella que és el guardià de l'entrada oest de Júpiter.


Llibre de Sent Soví

El Llibre de totes maneres de potatges de menjar, més conegut com a Llibre de Sent Soví (1324) és un receptari medieval d'autor anònim redactat en català. És un dels manuscrits més antics d'Europa, el primer receptari conegut de cuina catalana i un dels receptaris europeus més antics escrits en una llengua diferent del llatí. Conté més de dues-centes receptes. Va ser un dels receptaris de més influència a Europa i algunes de les seves receptes van ser copiades al en dos receptaris italians, el "Libro di arte coquinaria", que considera que els cuiners catalans són els millors del món, i "Platina de honesta voluptate et valetudine", i d'aquests receptaris copiats als de la resta del continent. També es poden trobar algunes de les seves receptes en un altre llibre de cuina català, el "Llibre d'aparellar de menjar".

Fou publicat per primera vegada el 1952 per Lluís Faraudo i de Saint-Germain, editor de molts altres textos medievals. El 1979 en Rudolf Grewe va publicar el llibre reconstruint dos manuscrits antics trobats a València i a Barcelona. Actualment, un manuscrit es conserva a la Universitat de València i un altre al CRAI de la Universitat de Barcelona que es pot consultar en versió digital al portal de la Biblioteca Patrimonial Digital de la Universitat de Barcelona (BiPaDi).


Teatre Arnau

El Teatre Arnau és un espai teatral, ubicat en el número 60 de l'Avinguda del Paral·lel de la ciutat de Barcelona, al barri del Poble-sec. Es construí a principis del i va romandre en actiu fins a la dècada dels anys noranta. S'hi oferí teatre, varietats i cinema. L'any 2011, després d'anys en estat de total abandó, l'Ajuntament de Barcelona el va adquirir per a la seva recuperació.

En aquest mateix teatre, el 1914, Mary Focela estrenà la cançó "El relicario" de José Padilla, amb lletra d'Armando Oliveros i Josep Maria Castellví, composta per a la presentació de l'artista a la ciutat. També hi actuà sovint la Bella Dorita, com també Enric Borràs i Josep Santpere. S'hi va gravar el programa setmanal de televisió "Ven al Paralelo", presentat per Sara Montiel.


El Cor Jove de la Federació de Cors de Clavé (abreujat Cor Jove de la FCC) és un cor que fou creat el 2004 per la mateixa Federació, amb la intenció d'oferir un espai als joves pertanyents als diferents cors de Clavé per tal que poguessin fer música junts, afrontar un repertori del seu grat i relacionar-se amb gent de la seva mateixa generació.

Des dels seus inicis el Cor Jove ja va tenir l'oportunitat de realitzar concerts arreu de Catalunya. Ha fet concerts a Catalunya Nord: Arles de Tec i Ribesaltes. Ha actuat a la Festa Major de Manresa, a l'acte inaugural del Fòrum Barcelona 2004, a l'espectacle "Associacció" a Cambrils i a l'Arc de Triomf de Barcelona. Ha enregistrat un CD a l'estudi de gravació d'en Pep Sala. Ha estat convidat per nombroses entitats corals i Ajuntaments per a actuar a llur localitat. Va participar en el concurs de nadales de Port Aventura el 2005. El 2006 va participar en un projecte d'agermanament amb una entitat de Sao Martinho (Brasil) promoguda per l'associació francesa VECAM.

Ha participat en nombrosos seminaris de formació organitzats per membres del mateix cor jove i amb el suport de la Federació de Cors de Clavé. Des de la seva fundació actua cada any a la Fira d'Entitats de la Diada Nacional a l'Arc de Triomf de Barcelona. El 2008 ha participat en el pavelló de Catalunya de l'Expo 2008 de Saragossa amb l'espectacle musical "Escultura de l'aigua", i ha actuat a Barcelona dins del marc de les Festes de la Mercè.
El desembre del 2008, el Cor Jove va enregistrar el segon CD, una òpera rock titulada "la Punyalada" i el juny del 2009 van estrenar-ne la posada en escena al Centre Catòlic de Sants (Barcelona), protagonitzada per Luís Blanco, Ramon Casas i Anna Gonzalez.
El 7 de novembre del 2009, s'estrena dins de la fira Mediterrània a Manresa l'obra "la veu assumpte/a o els monts", escrita i dirigida pel compositor Carles Santos. Aquest cop el Cor Jove cantarà conjuntament amb l'Orfeó Manresà i la Polifònica de Puig-reig.

El Cor Jove es caracteritza per conrear un repertori molt ampli i variat, amb músiques de Catalunya i d'arreu del món, i de gairebé tots els estils (música tradicional, pop, rock, espirituals negres, folk, gospel, musicals), tot buscant sempre l'expressivitat, la complicitat del públic i l'originalitat. Intenta transcendir el concepte clàssic de coral per anar més enllà en l'aspecte interpretatiu i oferir al públic un espectacle amè. Per a aconseguir-ho utilitza instruments de percussió (entre d'altres), coreografies i altres elements, i defuig l'ús de partitures als concerts, tot optant pel contacte visual amb l'espectador.

La directora del Cor Jove de la FCC és Elionor Canas, i la subdirectora l'Anna Gonzalez.


Pierre Mendès-France

Pierre Mendès-France (París, 1907 - 1982) fou un polític francès, Primer Ministre de França durant la dècada dels anys 50. El seu govern va tenir una gran importància en la vida política del país, i marcà amb les seves formes la política de França fins a gairebé en l'actualitat. Encara avui és un dels referents de l'esquerra francesa.


Tokyo Tapes

Tokyo Tapes és un àlbum en directe del grup de Heavy Metal alemany Scorpions, llançat a Europa i als Països Catalans el 1978 i als Estats Units el 1979. Com el seu títol indica, va ser gravat durant una gira al territori japonès. El disc inclou en la guitarra líder al virtuós Uli Jon Roth, que després de la gravació de "Taken by Force" abandonaria el grup per dedicar-se a una carrera en solitari. En la seva substitució arribaria el guitarrista Matthias Jabs.


Carlo Gozzi

El comte Carlo Gozzi (Venècia, 13 de desembre de 1720 - 4 d'abril de 1806), escriptor italià, va ser un dels majors representants de l'oposició al moviment il·lustrat de la Itàlia del .


Alessandro Del Piero

Alessandro Del Piero (Conegliano, Província de Treviso, Itàlia, 9 de novembre de 1974), conegut com el "Pinturicchio", "Godot", "L'Uccellino", "Alessandro Magno", "Alessandro Il Grande" i "Il Capitano", és un futbolista italià actualment retirat. Va començar la seva carrera futbolística amb el Calcio Padova, el 1988, i amb el qual va debutar com a professional tres anys més tard.

Després de jugar durant dues temporades al club paduà va ser transferit a la Juventus FC, on es va estar fins al juny de 2012. Amb el club torinès va obtenir 12 títols a nivell nacional (sis Serie A, una Serie B, una copa italiana, quatre supercopes italianes) i quatre a nivell internacional (una Lliga de Campions de la UEFA, una supercopa d'Europa, una Copa Intercontinental i una Copa Intertoto de la UEFA). A més, posseeix el rècord de ser el futbolista amb més partits disputats i més gols marcats amb la Juventus.

Amb la selecció de futbol d'Itàlia va participar en quatre Eurocopes i en tres edicions de la Copa Mundial de Futbol, sent el seu millor resultat en el campionat obtingut a la Copa del Món de Futbol de 2006 després de guanyar França per 5-3 a la tanda de penals a la final.

L'any 2000 va ser reconegut com el futbolista més ben pagat del món, i el 2004 va ser inclòs a la llista FIFA 100 elaborada per l'exfutbolista Pelé a petició de la FIFA. Alguns dels seus premis individuals han estat el Golden Foot, guanyant d'uns 1000 vots, el Trofeu Bravo i el Pallone d'Argento. Amb 44 gols en 92 partits és el novè màxim golejador històric de la Lliga de Campions de la UEFA.


Francisco Salinas Fernández

Francisco Salinas Fernández, més conegut com a "Patxi" Salinas (Bilbao, Biscaia, 17 de novembre de 1963) és un futbolista basc retirat. Va créixer al costat del seu germà, el també futbolista Julio Salinas, en el barri bilbaí de San Adrian. Actualment és l'entrenador del CD Badajoz.

Des de categories inferiors va jugar com a defensa. Després de debutar amb l'Athletic Club en primera divisió va guanyar dues lligues (1982-83, 1983-84) i una Copa del Rei (1984)

Com a entrenador ha dirigit al Porriño, de la Tercera gallega, la Gramenet, el Sant Andreu o el Rápido de Bouzas.

El 2008 va participar en el concurs de telerrealitat Supervivientes, emès per Telecinco.


(1188) Gothlandia

(1188) Gothlandia és un asteroide descobert el 30 de setembre de 1930 per Josep Comas i Solà a l'Observatori Fabra de Barcelona. La designació provisional que va rebre era 1930 SB. La intenció del descobridor era donar-li el nom de "Catalonia", en honor del país, però la situació política del moment li va fer impossible i va haver d'optar per aquest nom que remunta subtilment als orígens de Catalunya. "Gotlàndia" o "Gòtia" és com van anomenar els francs al la zona conquerida als gots que, amb el temps, esdevindrà Catalunya.


Muhàmmad ibn Àïxa

Muhàmmad ibn Àïxa —en àrab محمد بن عائشة, "Muḥammad ibn ʿĀʾixa"— ( - ) fou un general almoràvit, fill de Yússuf ibn Taixfín.

Conquerí Aledo i Madina Mursiyya, d'on fou nomenat valí i que governà entre 1092 i 1115. Un grup de notables valencians, encapçalat pel cadi Ibn Gahhaf, li oferí el govern per tal de destronar a Yahya al-Qàdir el 1092, però tot i atacar Dàniyya, Xàtiva i Jazírat Xuqr no ho aconseguí el seu propòsit, i tampoc va aconseguir alliberar la ciutat de Balànsiya durant el setge a la capital de Rodrigo Díaz de Vivar.

Un cop la ciutat caigué en mans almoràvits, comandà les forces almoràvits que sortiren de Balansiya el 1114 cap al Llobregat en una de les ofensives per recuperar el terreny cedit als cristians, però foren derrotades per Ramon Berenguer III i els homes dels comtats d'Urgell i Cerdanya a la Batalla de Martorell, on perdé la vista, i segurament la raó, i acabà retirat al nord d'Àfrica, a la cort d'Alí ibn Yússuf ibn Taixfín.


Edifici Rialto

L'Edifici Rialto està situat a la Plaça de l'Ajuntament, num. 17 a la ciutat de València. Es construí a iniciativa de la família Serrano Llàcer entre el 1935 (any del projecte) fins a 1939. L'arquitecte fou Cayetano Borso di Carminati, amb l'interiorisme de Francisco Ferrer. El projecte de Borso respon a l'estil racionalista, encara que amb influències Art Déco. El programa de l'edifici era complex: es volia un cinema, saló de té i un restaurant distribuïts en un solar difícil.

El 1985 la Generalitat Valenciana adquirí l'edifici per a la futura seu de la Filmoteca i Teatres de la Generalitat Valenciana. En la rehabilitació posterior de final dels vuitanta (dirigida pels germans Cristina i Camilo Grau) es va habilitar una sala per a les projeccions cinematogràfiques de la filmoteca, una petita sala de representacions teatrals, un Music-hall al soterrani i el teatre Rialto (antic cinema) que li dona nom a l'edifici. Actualment és seu de l'Institut Valencià de Cinematografia.


Edifici Carrión

L'Edifici Carrión, també conegut com a Edifici Capitol, és un dels edificis més recognoscibles de la Gran Via (Madrid). Està situat a l'angle que formen els carrers Jacometrezo amb Gran Via, a la Plaça Callao. El seu primer propietari va ser Enrique Carrió, marquès de Nelín.

L'edifici de catorze plantes va ser projectat pels arquitectes Luis Martínez-Feduchi Ruiz i Vicente Eced y Eced, i construït entre 1931 i 1933. És d'estil art déco i racionalista, utilitza materials com el marbre i granit, i la decoració i el mobiliari són de la casa "Rolaco-Mac". El que més va destacar quan es va construir van ser els seus avenços tècnics que incorporaven l'ús de bigues tipus "Vierendel", la utilització de teles ignífugues o el sistema de refrigeració (el primer de tot Madrid i que ocupava tota una planta).

Va rebre el premi Ajuntament de Madrid de 1933 i la Medalla de Segona Classe a l'exposició Nacional de Belles Arts de l'any següent. Originalment tenia 64 apartaments, un hotel (el Capitol, ara propietat del grup Vincci), una cafeteria, un bar, un restaurant, una fàbrica d'aigua selz, més oficines i sales de festes. A les seves plantes inferiors hi tenia una gran sala de cine per a quasi 2000 espectadors, el cine Capitol, actualment dividit en sales més petites.

El rètol de neó de la marca Schweppes a la torre és un dels símbols de la Gran Via i de Madrid, i ha aparegut en pel·lícules, com ara "El día de la bestia", dirigida per Álex de la Iglesia.

En 2007, dirigida per l'arquitecte Rafael de la Hoz, es va dur a terme una rehabilitació que va eliminar tots els anuncis publicitaris de la façana, només quedaren el de Schweppes i el de Vodafone a la terrassa.


Corts Generals

Les Corts Generals són un òrgan constitucional de l'estat espanyol constituït i regulat segons el títol tercer de la constitució espanyola de 1978. La constitució estableix que les Corts Generals són les representants del poble espanyol i són conformades per dues cambres: el Senat i el Congrés dels Diputats. És a dir, la branca legislativa dels poders del govern té una composició bicameral. Els seus membres són elegits mitjançant sufragi universal fet per la ciutadania espanyola major d'edat.

Com a representants del poble espanyol exerceixen els aspectes essencials de la sobirania nacional: posseïxen la potestat legislativa, aproven els pressupostos generals de l'estat, controlen l'acció del govern i ocupen la resta de les funcions que els atribueixi la constitució.


Eusko Alkartasuna

Eusko Alkartasuna (EA) ("Solidaritat Basca" en català) és un partit polític basc fundat per Carlos Garaikoetxea el setembre de 1986, com a escissió del Partit Nacionalista Basc. Actualment està separat ideològicament de l'anterior partit, ja que Eusko Alkartasuna es defineix com independentista, socialdemòcrata, pacifista i aconfessional. A Europa pertany des de l'inici a l'Aliança Lliure Europea (ALE), amb Esquerra Republicana de Catalunya, partit que engloba formacions independentistes i socialdemòcrates de diferents països.


Lliga alemanya de bàsquet

La Lliga alemanya de bàsquet, anomenada en alemany "Basketball Bundesliga", és la màxima competició de basquetbol d'Alemanya i està formada per 18 equips. Tot i que la seva primera edició fou l'any 1939, amb victòria del LSV Spandau, la segona no arribà fins al 1947 a causa de la Segona Guerra Mundial. L'any 1966 esdevingué professional i entre 2001 i 2003 fou esponsoritzada i s'anomenà "s.Oliver BBL". L'equip que més lligues ha guanyat és el Bayer Giants Leverkusen, amb 14 títols, encara que el dominador en els últims anys és el Brose Baskets Bamberg, que ha guanyat 6 títols des de l'any 2005.


Eduard Manchón i Molina

Eduard Manchón i Molina (Barcelona, 24 de juliol del 1930 - Barcelona, 29 de setembre del 2010) va ser un futbolista català dels anys 50. Va desenvolupar la major part de la seva carrera esportiva al FC Barcelona, entre 1948 i 1957, com a extrem esquerre, formant part de la llegendària davantera del "Barça de les Cinc Copes" de la temporada 1951-52 al costat de Basora, César, Kubala, Vila i Moreno, que emocionaren els barcelonistes i que Joan Manuel Serrat popularitzà amb la seva famosa cançó "Temps era temps".

Manchón va ser un extrem esquerre de classe excepcional, petit (1,66 m d'alçada), fibrat, amb gran velocitat i molt bon regat, però també un excel·lent rematador. La seva velocitat va fer que l'anomenessin amb el sobrenom de "La Bicicleta".


Dejan Bodiroga

Dejan Bodiroga (en serbi: Дејан Бодирога), és un exjugador serbi de bàsquet, nascut a Zrenjanin el 2 de març de 1973, considerat un dels més virtuosos de la història del bàsquet europeu.

Amb una alçada de 2,05 metres i un pes 110 kg., destacava pel seu gran caràcter i polivalència: podia jugar tant d'aler com de base, i contribuir a la captura de rebots. Gran tirador de llarga distància, va esdevenir el líder de tots els conjunts en els quals va jugar. Va guanyar les tres lligues més potents d'Europa (Itàlia, Grècia i Espanya), i va conquistar tres vegades consecutives l'Eurolliga: dues vegades amb el Panathinaikos grec i una amb el FC Barcelona.

Va refusa ranar a l'NBA en diferents ocasions. L'any 1995 va ser elegit en el número 51 del draft pels Sacramento Kings.

Amb la selecció iugoslava va conquerir tres cops l'Eurobasket, dues vegades el Campionat del món de bàsquet, i va aconseguir la medalla de Plata en els Jocs Olímpics d'Atlanta 1996.

El dia 15 de juny del 2007 anuncià la seva retira del basquet actiu al final de la temporada 2006-2007.


Tiberi

Tiberi (llatí: "Tiberius"; nascut el 16 de novembre del 42 aC i mort el 16 de març del 37) fou un líder militar romà i segon emperador de l'Imperi Romà entre el 14 i la seva mort el 37. Succeí al seu padrastre, August.

Tiberi era fillastre d'August qui li donà el permís per tornar a Roma del seu exili a l'illa de Rodes i el va adoptar formalment el 26 de juny de l'any 4 dC, moment en què se li van concedir poders tribunicis per deu anys.
Va veure desaparèixer progressivament, gràcies a oportunes morts, tots els seus possibles rivals en la successió.

Com a tribú, Tiberi, va reorganitzar de nou l'exèrcit, reformant la llei militar i creant noves legions. El temps en files va ascendir a vint anys (14 anys per als pretorians o guàrdia imperial). Després del servei rebrien una paga l'import de la qual provindria d'un impost del 5% sobre les herències.

El 13 els poders d'August i de Tiberi van ser prorrogats per deu anys més, però August va morir poc després (19 d'agost del 14) i llavors tots els poders van ser transferits a Tiberi, sense cap limitació de termini.

Tiberi va decidir transferir el nomenament dels magistrats dels Comicis al Senat. Amb això els Comicis van perdre una atribució molt important, i va desaparèixer el sistema electoral propi de la República. L'emperador designava candidats per a algunes de les magistratures, i els llocs que quedaven vacants (sense proposta de l'emperador) eren designats pel Senat i es formava una llista única. L'Assemblea Popular o Comicis (que van seguir celebrant-se fins al ) es limitava a aclamar la llista única. Les lleis es van promulgar sense intervenció de les Assemblees. De fet, el poble només conservava el poder en un aspecte: el seu favor o la seva hostilitat eren determinants per als emperadors, i s'expressaven en les grans celebracions al circ.

El Senat va promulgar diverses lleis, entre elles una sobre l'estatus social de les dones que tinguessin relacions sexuals amb esclaus, una sobre tutela, una sobre penes per deterioraments en edificis públics, normes sobre enjudiciament criminal, càstigs d'esclaus que estiguessin presents en una casa quan l'amo fóra assassinat, i una llei d'herència de les dones (els fills de la qual eren preferents als seus germans o parents).

El Senat va adquirir una funció important respecte a les províncies: l'actuació dels senadors com a jurats en els casos de concussió ("Repetundae"), és a dir d'adquisicions il·legals pels governadors i funcionaris provincials (pel que sembla, els judicis "de Repetundis" van ser freqüents). També jutjava els delictes de traïció o de lesa majestat.

Una llei ("Lex Majestate") promulgada feia anys (al segle anterior) regulava les condemnes per ofenses als màxims dignataris de l'Imperi, i Tiberi va haver de fer-la servir.

A la categoria de senadors (o senatorials) podien accedir aquells que posseïen terres per valor d'almenys un milió de sestercis, els quals procedien en gran part de la classe dels cavallers. Així, la majoria dels que tenien la categoria de senadors (encara que no tots exercien el càrrec, que era electiu) constituïen una casta hereditària a la qual només podia accedir-se des d'altres classes per designació imperial directa o indirecta.


La Balanguera

La Balanguera és un poema de Joan Alcover i Maspons (1854-1926), que, musicat el 1926 pel compositor Amadeu Vives (1871-1932), és l'himne oficial de Mallorca.


Revolució dels Clavells

La Revolució dels Clavells ("Revolução dos Cravos" en portuguès) va ser un alçament militar que va tenir lloc a Portugal el dia 25 d'abril del 1974 i que va acabar amb el règim polític conegut com a Estat Nou, vigent des de 1926. L'alçament va ser dut a terme pels oficials intermedis de la jerarquia militar (el MFA), la majoria dels quals eren capitans que havien participat en la guerra colonial.


DL50

En toxicologia la dosi letal mediana, DL50 (o sigui: dosi letal 50%), CL50 (concentració letal 50%) o CLt50 (concentració letal i temps) és la dosi necessària d'una toxina, radiació o patogen, per a matar la meitat d'una població després d'un test amb unes característiques específiques.

Les xifres de DL50 s'utilitzen habitualment com un indicador de la toxicitat aguda d'una substància. El test fou creat per J. W. Trevan l'any 1927. El terme dosi semiletal és utilitzat de vegades amb el mateix significat, especialment en les traduccions de texts de llengües que no siguin l'anglès, però també podria referir-se a una dosi subletal; per aquesta ambigüitat, es tracta d'evitar aquest ús. La FDA (administració que controla la normativa en matèria d'alimentació i fàrmacs) del govern dels USA ha començat a aprovar mètodes alternatius a la DL50 en resposta a la investigació, per motius de crueltat, i la manca de la sensibilitat del test en relació amb els humans.


Prosper Proux

Prosper Proux (Poullaouen, Bro Kernev 1811-Gwerleskin, 1873) fou un poeta bretó, contemporani de Théodore Hersart de la Villemarqué i Aougust Brizeug autor de les poesies "Kanaouennou gret gant eur C’hernevod" (Cançons compostes per un cornuallès, 1835) i "Bombard Kerné" (Bombarda cornuallesa, 1866).


Dàrdan

Segons la mitologia grega, Dardà, Dàrdan o Dàrdanos (en grec Δάρδανος "Dàrdanos"; llatí "Dardanus") va ser el fundador de la ciutat de Dardània, antecessora de la mítica ciutat de Troia.

Dàrdanos era un heroi fill del déu Zeus i la nimfa Electra, i era germà de Jasió i Harmonia. Segons Dionís d'Halicarnàs, Dàrdan era originari d'Arcàdia, on regnava conjuntament amb el seu germà Jasió. El poeta romà Virgili explicava uns altres orígens per a Dàrdanos; segons ell, la nimfa Electra va unir-se amb Còrit, rei dels tirrens.

Dàrdanos es va casar amb Crises, filla de Pal·las i néta de Licaó, primer rei d'Arcàdia. Junts van tenir dos fills:
* Ideu
* Dimes o Dimant

Va haver-hi una terrible inundació a Arcàdia i tots els habitants del regne van emigrar, tret d'un grup reduït que es va quedar sota el comandament de Dimant. La resta dels arcadis es van instal·lar a les costes de Samotràcia (a la que van denominar Dardània). Allí, Zeus va fulminar Jasió per haver volgut violat a Dèmeter, per la qual cosa Dàrdanos fou aclamat com a cap únic dels arcadis emigrats. Poc temps després, però, Dàrdan va convèncer a un nombrós grup de marxar d'aquell lloc en busca de terres més fèrtils.

Els arcadis guiats per Dàrdanos van arribar a les costes de Frígia, on van ser rebuts pel Rei Teucre i els teucris. En senyal de bona voluntat, el monarca frigi va concedir-li un tros de terra al vessant del Mont Ida, on Dàrdan hi va fundar una nova població; Dardània. Al cap de poc, l'aliança entre els teucris i els dardanis es va segellar amb el matrimoni de Dàrdanos amb la filla i hereva de Teucre, Batia. (Algunes versions gregues afirmaven que Crises, la primera esposa de Dàrdan havia mort). Després de la mort de Teucre, la parella va ser proclamada reis de Dardània i de tota la regió dels teucris.

Van tenir quatre fills:
* Ilos, l'hereu. Va morir sent un infant. La seva tomba és mencionada a la "Ilíada" d'Homer, on es diu que es trobava al bell mig de la regió de la Troade.
* Erictoni, successor del seu pare com a Rei de Dardània.
* Zacint, colonitzador de l'illa homònima.
* Idea, esposa de Fineu, rei de Tràcia.

Dàrdan va construir la ciutadella de Troia i va regnar sobre la Tròade. Es diu que va iniciar els troians en els misteris dels déus de Samotràcia, els Cabirs, i de vegades se'l considera un d'ells. També es creia que havia introduït a Frígia el culte de Cíbele. Una tradició explica que Dàrdanos va robar l'estàtua de Pal·las, el Pal·ladi, que es guardava a Arcàdia i el portà cap a Troia.

En una ocasió, el vent Bòreas es transformà en cavall i va muntar les eugues de Dàrdan. D'aquesta unió van néixer dotze poltres que, segons la llegenda, podien córrer sobre un camp de blat sense tocar les espigues.

Segons una tradició romana, Dàrdanos hauria nascut a la ciutat etrusca de Cortona, a la Itàlia central. Va vèncer els aborígens de la comarca i va construir la ciutat. Després va emigrar cap a Frígia, cosa que va crear forts lligams entre la Tròade i Itàlia. En memòria d'aquests orígens Eneas hauria retornat a la península italiana després de la caiguda de Troia.


Izola

Izola (en italià: "Isola") és una ciutat situada al sud-oest d'Eslovènia, a la costa de la Mar Adriàtica.

Originalment fou una illa de l'Adriàtic nord (el seu nom prové de l'italià "illa"), fou poblada per primer cop pels romans, que construïren un port a Haliaetum, al sud-oest d'aquesta ciutat.

Durant l'edat mitjana, fou controlada per la República de Venècia.

La seva base econòmica fou greument tocada quan Trieste ("Trst" en eslovè) esdevingué el port principal de la regió i una plaga sacsejà el territori durant el .

Durant l'ocupació francesa de principis del , les muralles de la ciutat foren enderrocades i utilitzades per emplenar el canal que separava l'illa d'Izola de la terra ferma.


Clodoveu I

Clodoveu I (466 - 511), també Clovis, Chlodowech o Chlodwig fou rei dels francs (481 - 511) de la dinastia merovíngia.

El 481 va succeir al seu pare, Khilderic I, com a rei dels francs salis, un poble germànic que ocupava l'àrea a l'oest del baix Rin (zona de les actuals Tournai i Cambrai), al llarg de l'actual frontera entre França i Bèlgica.

El 486 va derrotar el duc gal·loromà Siagri, amb la qual cosa va conquerir l'àrea situada entre el riu Somme i el Loira. Va establir la capital a Lutècia (actual París). En 496 va convertir-se al cristianisme i va ser batejat per sant Remigi de Reims. Aquest fet va fer oficial la religió cristiana als territoris francs i ajudat pel clergat catòlic i les poblacions gal·les dominades pels arrians visigots i burgundis va dur a terme campanyes per expulsar-los de la Gàl·lia pel seu arrianisme. Induït per la seva dona Clotilde de Borgonya, que volia venjar el seu pare Khilperic II de Burgúndia, va decidir-se a atacat el Regne de Burgúndia en 500.

El 507, i amb ajut dels burgundis, vencent a la batalla de Vouillé, on hi morí Alaric II rei dels visigots va expulsar-los de les seves posicions a l'Aquitània, conservant aquests tanmateix la Septimània en terres de la Gàl·lia.
A la seva mort, el 511, el seu regne fou repartit entre els seus fills.


(2309) Mr. Spock

(2309) Mr. Spock és un petit asteroide del cinturó principal. Va ser descobert el 1971 per James B. Gibson. El seu nom no prové directament del personatge Mr. Spock de Star Trek sinó del gat del descobridor. Igual que el personatge de ficció, el felí en qüestió era "impertorbable, lògic, intel·ligent i tenia les orelles punxegudes". El nom va produir certa polèmica i a conseqüència d'això la Unió Astronòmica Internacional va decidir introduir una norma desalentant els noms de mascotes per a objectes celestes (tot i que aquest no era el primer asteroide a rebre un nom de mascota). Des de llavors, d'altres asteroides han estat batejats en honor de personatges de Star Trek, així com de músics i d'altres figures de la cultura pop.


Sòfocles

Sòfocles (grec antic: Σοφοκλῆς, "circa" 496 – hivern del 406 o 405 aC) va ser un dels tres grans dramaturgs tràgics de l'antiga Atenes, juntament amb Èsquil i Eurípides. Cronològicament, va viure entre els dos i, segons la "Suda" romana d'Orient, va ser autor d'unes 123 obres, entre les quals hi ha tragèdies de la importància i influència d"'Èdip rei" i "Antígona". De tota la seva producció literària, només es conserven set tragèdies completes, les quals són d'importància cabdal per al gènere. Sòfocles competí en uns 30 concursos literaris. En va guanyar 24 i potser mai va quedar per sota del segon lloc; en comparació, Èsquil va guanyar 14 competicions i va ser derrotat per Sòfocles algunes vegades, mentre que Eurípides en va guanyar només 4. Va tenir una llarga vida, ja que va morir quan comptava gairebé noranta anys, i la seva existència va coincidir amb el període d'esplendor d'Atenes. Entre els seus amics, figuraven l'historiador Heròdot i l'estadista Pèricles.

Sòfocles influí en el desenvolupament del drama, sobretot mitjançant l'addició d'un tercer actor i reduí, així, la importància del cor en la presentació de la trama. També va incrementar l'aparició de personatges si es compara amb dramaturgs anteriors com Èsquil. Amb ell, la poesia tràgica grega assolí la màxima perfecció formal.

Sòfocles és considerat avui per molts estudiosos com el major dels dramaturgs grecs, per haver arribat a un equilibri expressiu que està absent tant en el simbolisme d'Èsquil com en el realisme teòric d'Eurípides. Se li atribueixen nombroses aportacions a la tècnica dramàtica, i dues importants innovacions: la introducció d'un tercer actor en escena, la qual cosa permet complicar notablement la trama i realçar el contrast entre els diferents personatges, i la ruptura amb la moda de les trilogies, imposada per Èsquil, que converteix cada obra en una unitat dramàtica i psicològica independent, i no en part d'un mite o tema central. Sòfocles també va transformar l'esperit i la importància de la tragèdia; en endavant, encara que la religió i la moral van continuar sent els principals temes dramàtics, la voluntat, les decisions i el destí dels individus van passar a ocupar el centre d'interès de la tragèdia grega.

Sòfocles fou el creador del mite d'Èdip que, en el , utilitzà Sigmund Freud com a paràbola per a la comprensió de la gènesi de l'ego en el pensament psicoanalític.


Leptis Magna

Leptis Magna (; en ), moderna Lebda, a Líbia, fou una ciutat del nord d'Àfrica, una de les tres que integraven el districte de Trípolis (‘Tres ciutats’) o Tripolitània (Tripolitana), del qual les altres ciutats eren Oea i Sabrata. Tenia a la vora (a l'oest) el cap Hermaeum (Ras al-Ashan). Està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des de l'any 1982.


Tula

Tula (del nàhuatl «Tōllan», 'lloc de tules'), també coneguda com a Tollan-Xicocotitlan (del nàhuatl "Tōllan-Xīcocotitlan"); ("Tula" és la forma castellanitzada de "Tōllan") és una ciutat arqueològica precolombina situada al municipi de Tula de Allende, al sud de l'estat d'Hidalgo, Mèxic, a 70 km. de la capital, i forma part del Parc Nacional Tula.

Fou la capital de l'estat tolteca, que es va desenvolupar al centre de Mèxic durant el període postclàssic primerenc de Mesoamèrica. En aquesta ciutat s'hi assentava el principal poder polític de les valls de Mèxic i Puebla-Tlaxcala entre los segles X i XII. La seva influència abastava llocs tan distants com la península de Yucatán, El Salvador i Nicaragua. Cal no confondre-la amb el lloc mitològic denominat "Tōllan", la identificació del qual amb Tollan-Xicocotitlan ha estat posada en dubte en textos recents.

Els primers habitants (probablement, un grup de txitximeques) arribaren a Tula al . Després va ocórrer l'arribada dels nonalques, un poble de llengua nàhuatl que adorava el déu Quetzalcoatl.

La ciutat va ser fundada per Ce Ácatl Topiltzin Quetzalcoatl, sobirà que va donar gran prosperitat a la regió, la mateixa que es va veure truncada per l'enfrontament entre seguidors del déu Quetzalcoatl i Tezcatlipoca, déus tremendament enfrontats en la mitologia asteca. Al cap i a la fi, els seguidors del "déu nocturn" expulsaren els tolteques que professaven la creença cap a la serp emplomada, i van haver d'emigrar cap al sud, cap al golf, fins a arribar a la península de Yucatán. Allà van fundar ciutats com Chichén Itzá, nom que al·ludeix a la fusió dels itzaes i els txitximeques, origen aquest darrer del poble tolteca.

S'ha de considerar que Tollan va ser edificada d'una manera diferent que Teotihuacan, ja no era una gran ciutat sobre una extensa planícia sense cap defensa; la ciutat s'aixecava sobre un puig, i era molt més fàcil de defensar. Sabent que es trobava a la frontera amb les tribus txitximeques, se suposa un constant atac d'aquests contra la capital tolteca; és per això que, a Tollan, va terminar imperant un estat militar que controlà els pobles limítrofs i, d'aquesta manera, els cobraven tribut, impost inventat pels tolteques.


Ciutat Meridiana

Ciutat Meridiana és un barri del districte de Nou Barris de la ciutat de Barcelona. Els terrenys on se situa Ciutat Meridiana formaren part de l'antiga quadra de Vallbona que pertanyia al municipi de Sant Andreu de Palomar. El barri limita amb el municipi vallesenc de Montcada i Reixac i es troba en una vall de forta pendent del turó de les Roquetes

Es va construir a partir de 1963 en una zona on s'havia de construir un cementiri, la seva construcció suposà un autèntica mossegada a la serra de Collserola, implantant un conjunt de grans blocs d'habitatges sense els serveis urbans i equipaments bàsics.

Algunes d'aquestes mancances s'han solucionat amb la construcció d'un metro lleuger, la línia 11 i la corresponent estació de Ciutat Meridiana.


José Sanjurjo Sacanell

José Sanjurjo Sacanell (Pamplona, 28 de març de 1872 - Estoril, Portugal, 20 de juliol de 1936), va ser un militar espanyol que fou un dels principals conspiradors de l'intent de cop d'estat del 18 de juliol del 1936 que conduí a la insurrecció militar que comportà la Guerra Civil espanyola.


Ardó

Ardó fou el darrer rei visigot d'Hispània, successor d'Àquila II (o Àkhila) en els territoris regits per aquest fins al 713. Hom només en coneix el nom i la durada de set anys del seu regnat, però es pot conjecturar que fou elegit pels notables del seu regne. Després de la defecció d'Àquila II, i continuant l'acció diplomàtica que l'ocasionà, Abd-al-Aziz ibn Mussa, fill de Mussa ibn Nussayr, el 5 d'abril de 713 obtingué la submissió del comte visigot Teodomir, que regia l'extrem meridional dels dominis d'aquell. Cap a l'agost del mateix any, Mussa ibn Nussayr i Tàriq ibn Ziyad ocuparen Saragossa, ciutat pertanyent al primitiu domini d'Àquila i probablement conquerida després de Roderic, però no progressaren més enllà.

Fou el valí Al-Hurr qui, en 717-718, mig combatent mig negociant, ocupà la resta del País Valencià i d'Aragó i la major part de Catalunya, on Tarragona i potser Empúries foren destruïdes a causa de llur resistència. Ardó i els seus es retiraren llavors a la Septimània i convertiren els Pirineus i la línia de la Muga en una frontera temporal, amb Roses com a pern oriental del sistema defensiu. El successor d'Al-Hurr fou As-Samh, el qual el 720 ensorrà aquesta línia defensiva i ocupà finalment el Rosselló i Narbona, on potser Ardó trobà la mort en combat.

La liquidació de la resta del domini visigòtic ocorregué cinc anys més tard amb l'ocupació de Carcassona i, a continuació, la de tot el territori fins a Nimes.


Robert Koch

Heinrich Hermann Robert Koch (Clausthal-Zellerfeld, Baixa Saxònia, 11 de desembre de 1843 - 27 de maig de 1910, Baden-Baden) fou un metge i microbiòleg alemany guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia el 1905. Descobridor del bacil de la tuberculosi l'any 1882 i del causant del còlera ("Vibrio cholerae") el 1883, és considerat un dels fundadors de la bacteriologia com a ciència experimental establint el fonament del cultiu microbià pur imperant durant tot el , fins a la popularització de mètodes d'identificació molecular de microorganismes.


Xois

Xois (també Chaset, grec antic Ξόις Xois), avui Sacha (àrab ,سخا "Saḫā") fou una ciutat de l'antic Egipte a mig camí entre Buto (24 km al nord-oest) i Sais (uns 25 km al sud-oest). Era situada a una zona pantanosa del Delta del Nil i fou el centre de culte del déu Amon-Ra. El seu nom apareix esmentat a una tomba de Saqqara que pertanyé a un oficial de la dinastia III anomenat Metjen, que fou governador del nomós entre altres missions. Segons Manethó Xois fou la base del poder i la capital dels faraons de la dinastia XIV (que segons Manethó foren 76) que probablement foren prínceps locals vassalls dels hikses d'Avaris.

Fou capital del nomós VI del Baix Egipte (Kaset). El seu nom egipci fou Khasu. Correspon a la moderna població de Sakha al governadorat de Kafr al-Sheikh, a pocs quilòmetres al sud de la ciutat de Kafr al-Sheikh. Sakha reclama no sols l'antiga grandesa de Xois, sinó també haver estat el lloc on la verge Maria i Sant Josep amb el seu fil. La roca va estar amagada durant segles i només va tornar a ser mostrada al segle XX.

Fou seu d'un bisbe des del segle IV del que es coneixen alguns bisbes: Anoubion (347), Theodorus i Isidorus (347), Macedonius (431), Athanasius (458, 459), Joan (copte, 689), Zacharias (copte 693), Pachomius (copte 849/851), Shail (copte (1002), Jacob (copte 1047/1077), i Joan / Anba Yuhanna ibn al-Dhalim (copte 1078/1092)


Volksunie

El Volksunie ("Unió del Poble") va ser un partit nacionalista flamenc entre els anys 1954 i 2001.

El partit va ésser fundat el 14 de desembre de 1954. Va ser el successor del CVV (Christelijke Vlaamse Volksunie) "Unió Cristianoflamenca del Poble". El punt més àlgid l'obtingué en les eleccions legislatives belgues de 1971 en les quals aconseguí un 11% dels vots que li representaren 21 diputats i 19 senadors.

L'any 1978, el Volksunie entrà a govern, cosa que significà que l'ala més dretana del partit se'n separés i formés el partit Vlaams Blok "Bloc flamenc", actual Vlaams Belang "Interès flamenc".

El 13 d'octubre de 2001, el partit es dividí en tres faccions: "De toekomstgroep" (El grup del futur), "Niet splitsen" (No ens separem) i "Vlaams-Nationaal" (Nacional flamenc). L'última facció va guanyar i es va quedar amb la infraestructura del partit. Els mitjans econòmics van ser repartits entre els tres grups. Així, el "De toekomstgroep" i el "Vlaams-Nationaal" van acabar fundant, respectivament, els partits polítics SPIRIT (ara VlaamsProgressieven) i N-VA i la gent del corrent "Niet splitsen" s'acabà integrant al CD&V o al VLD.


Mandriva Linux

La Mandriva Linux (anteriorment anomenada Mandrake o Mandrake Linux) fou una distribució comercial francesa sorgida l'any 1998 amb l'objectiu de fer arribar el Linux a l'usuari d'escriptori estàndard, amb pocs coneixements informàtics. És per això que disposava d'un procés d'instal·lació molt guiat, facilitant molt la feina a l'usuari, i reconeixia una gran quantitat de dispositius de maquinari. A més era compatible amb la distribució RedHat, ja que utilitzaven el mateix sistema d'empaquetar el programari. Aquest sistema s'anomena RPM.

El conjunt d'assistents i eines de Mandriva estaven traduïdes a més de 60 llengües, entre elles el català. De la traducció al català se n'encarregava Softcatalà, posteriorment la va dur a terme l'Albert Astals Cid i actualment el projecte està abandonat.

L'última versió del Mandriva va ser la versió de 2011. La majoria dels desenvolupadors de Mandriva Linux van passar a contribuir al projecte successor Mageia. A data de 2013 la web oficial de la distribució Mandriva ja no estava en línia.


Consell Europeu

El Consell Europeu és una cimera de caràcter intergovernamental conformada pels caps d'estat o de govern dels Estats membres de la Unió Europea (UE). No ha de confondre's amb el Consell de la Unió Europea ni amb el Consell d'Europa, organismes diferents.


Charles de Gaulle

Charles André Joseph Marie De Gaulle (Lilla, 22 de novembre de 1890 - Colombey-les-Deux-Églises, 9 de novembre de 1970) fou un general francès i home d'Estat que va dirigir a les Forces Franceses Lliures durant la Segona Guerra Mundial. Més tard va fundar la Cinquena República Francesa el 1958 i va servir com el seu primer President 1959-1969.
A França, és conegut com a "Général de Gaulle" o simplement "Le Général", o pels seus detractors com "La Gran Zora".

Va ser un veterà de la Primera Guerra Mundial, que als anys 1920 i 1930, havia sortit a la llum com a defensor de la guerra amb blindats i de l'aviació militar, que considerava un mitjà per trencar l'estancament de la guerra de trinxeres. Durant la Segona Guerra Mundial, va assolir el rang temporal de general de Brigada, liderant un dels pocs contraatacs de blindats amb èxit de 1940 Caiguda de França, per a organitzar, a continuació, les Forces Franceses Lliures amb els funcionaris francesos exiliats a Anglaterra.
Abans d'escapar a Anglaterra, va fer un famós discurs per ràdio el juny de 1940, exhortant al poble francès a resistir a l'Alemanya nazi.
Després de l'alliberament de França el 1944, De Gaulle es va convertir en Primer Ministre del govern provisional Francès.
Encara que es va retirar de la política el 1946, a causa dels conflictes polítics, va retornar al poder amb el suport militar arran de la crisi de maig 1958. De Gaulle va dirigir la redacció d'una nova constitució per a la fundació de la Cinquena República,
i va ser elegit president de França.

Com a president, Charles de Gaulle va posar fi al caos polític i la violència que va precedir el seu retorn al poder. Encara que al principi van donar suport al govern francès a Algèria, es va decidir per una polèmica concessió de la independència del país, posant fi a una guerra costosa i impopular, però deixant a França dividida. Va renovar la moneda el gener de 1960 per controlar la inflació i va promocionar el creixement industrial. De Gaulle, va supervisar el desenvolupament d'armes atòmiques i va promoure una política exterior pan-europea, tractant de disminuir la influència anglosaxona dels EUA i el Regne Unit, va retirar França del comandament de l'OTAN, es va oposar a l'entrada de la Gran Bretanya a la Comunitat Europea i va reconèixer la Xina comunista. Durant el seu mandat, de Gaulle, també s'enfrontà a la controvèrsia i l'oposició política dels comunistes i els socialistes, i a l'onada de protestes del maig del 1968. De Gaulle es va retirar el 1969, però va seguir sent el líder més influent en la història moderna de França.

Era fill d'un mestre d'escola i s'educà en una família molt catòlica. Era descendent d'aristòcrates procedents de Normandia i Borgonya, i un oncle seu fou un famós estudiós celtista. Llegí Maurice Barrès, Henri Bergson i Charles Péguy. Del 1908 al 1912 estudià a l'Acadèmia Militar de Saint-Cyr i fou destinat al 33è regiment d'infanteria, on va romandre sota les ordres de Henri Philippe Pétain.


Peter O'Connor

Peter O'Connor (Millom, Cúmbria, 24 d'octubre de 1872 – Waterford, 9 de novembre de 1957) va ser un atleta irlandès que va competir a cavall del i del . Destacà en el triple salt i el salt de llargada, prova en la qual va posseir el rècord del món durant 20 anys.


Soldats d'Odin

Els Soldats d'Odin (en anglès: "Soldiers of Odin") són un grup internacional supremacista blanc, el grup va ser fundat a la ciutat de Kemi, Finlàndia, a l'octubre de 2015. L'organització, que s'autodefineix com "una organització patriòtica que lluita per una Finlàndia blanca" amb l'objectiu de fer fora el que consideren "intrusos islamistes", es va crear com "a resposta" als milers de sol·licitants d'asil que van arribar a Finlàndia durant la crisi europea de refugiats derivada de la guerra civil siriana.

Els soldats d'Odín han negat les acusacions de racisme o nazisme a la seva pàgina de facebook. El fundador del grup, Mika Hanta, té connexions amb l'extrema dreta, i amb el moviment de resistència nòrdic, i un arrest per un assalt racista en 2005. Una pàgina privada de facebook del grup, mostra que el racisme i la simpatia pel nazisme existeix entre els seus membres. L'existència del grup es un motiu de preocupació entre els immigrants. Els soldats d'Odín estan presents també a Austràlia, Bèlgica, Canadà, Alemanya, Noruega, Suècia, Estònia, el Regne Unit, els Estats Units i, recentment, Espanya.


Força Lleida Club Esportiu

El Força Lleida Club Esportiu, també conegut com a ICG Força Lleida per motius de patrocini, és un club professional de bàsquet amb seu a la ciutat de Lleida. Va ser fundat l'estiu de l'any 2012, prenent el relleu com a màxim representant del bàsquet lleidatà del Lleida Bàsquet, que no va poder continuar competint a nivell professional per problemes econòmics. Actualment juga en la categoria LEB Or.

Disputa els seus partits com a local al Barris Nord, un pavelló amb una capacitat per a 6100 espectadors. Compta amb un total de 19 equips: el primer equip, 16 equips de la base del club i dos equips especials. Des de gener de 2019, el Grup ICG és el patrocinador principal del primer equip.


Estatuts de Lituània

Els Estatuts de Lituània, originàriament coneguts com els Estatuts del Gran Ducat de Lituània (en lituà: "Lietuvos statutai", en bielorús: "Статуты Вялікага княства Літоўскага", en polonès: "Statuty litewskie"), eren una del la codificació de tota la legislació del Gran Ducat de Lituània i el seu successor, la Confederació de Polònia i Lituània. Els Estatuts consisteixen en tres codis legals (1529, 1566 i 1588), tots escrits en rutè, traduïts al llatí i posteriorment al polonès. Van constituir la base del sistema legal del Gran Ducat. Una de les principals fonts dels estatuts va ser l'antiga llei russa.


La Resolució 1407 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 3 de maig de 2002. Després de recordar les resolucions sobre la situació a Somàlia, especialment la Resolució 733 (1992), el Consell va demanar al Secretari General de les Nacions Unides establir un equip per avaluar els requisits d'un grup d'experts per supervisar les violacions de l'embargament d'armes contra el país.


CS-340

La CS-340 ("Carretera Secundària 340") és una carretera de la Xarxa de Carreteres d'Andorra, que comunica la CG-3 a Ordino amb la CS-240 al Coll d'Ordino al límit d'aquesta parròquia amb la de Canillo. També és anomenada "Carretera del Coll d'Ordino."

Segons la codificació de carreteres d'Andorra aquesta carretera correspon a una "Carretera Secundària", és a dir, aquelles carreteres què comuniquen una "Carretera General" amb un poble o zona.

Aquesta carretera és d'ús local ja què només l'utilitzen los veïns de les poblacions que recorre.

La carretera té en total 8,9 quilòmetres de recorregut.


Luohans de ceràmica vidrada de Yixian

Els Luohans de ceràmica vidrada de Yixian són un conjunt d'escultures de ceràmica vidrada de mida natural assignades al període de la dinastia Liao (907-1125). : 易县; en xinès tradicional:易縣 ; en pinyin: Yì Xiàn), al sud de Pequín, que es van descobrir a les coves d'I Chou (I-chou, Yizhou) a Yi Xian o comtat de Yi, Hebei, abans de la Primera Guerra Mundial.

Han estat descrits com «un dels grups d'escultures de ceràmica més importants del món». Van arribar al mercat internacional de l'art i van ser comprats per a col·leccions occidentals. Almenys vuit estàtues originals van ser trobades, incloent un gran fragment que durant molt de temps es va pensar que havia estat destruït a Berlín durant la Segona Guerra Mundial, però que recentment va ser vist a Rússia. Altres es troben ara a les següents col·leccions: el Museu Britànic a Londres, dues al Museu Metropolità d'Art a Nova York, el Museu Reial d'Ontàrio a Toronto, el Museu de Belles Arts de Boston, el Museu Penn, Filadèlfia, el Museu Nelson-Atkins, Kansas City, el Museu Guimet de París i una col·lecció japonesa. Amb l'exemple «perdut» de Berlín, fa un total de deu figures. Hi ha fragments probablement del mateix conjunt en altres col·leccions. Les circumstàncies de la troballa, i els esdeveniments subsegüents a mesura que les figures van arribar al mercat de l'art, han estat objecte de molta recerca acadèmica, sense estar del tot aclarides.

Un luohan -sovint escrit luóhàn- és el terme xinès per a un arhat, un dels deixebles històrics de Buda. A mesura que es va desenvolupar la tradició budista, i especialment als països budistes de l'Àsia oriental, la quantitat de arhats o luohans va tendir a augmentar, i almenys els més importants van ser considerats com quasi bodhisattavites completament il·luminats, amb una àmplia gamma de sobrenaturals i potestats. D'accord amb la tradició budista, grups de 16, 18 o 500 luohans esperaven l'arribada de Maitreya, el futur Buda, aquests grups s'usaven amb freqüència a l'art budista de l'Àsia oriental. La majoria dels estudiosos pensa que el conjunt complet va tenir figures per a l'agrupació principal xinesa típica de setze o divuit arhats, encara que William Watson descriu aquesta «suposició usual» com «facultat especulativa». Aquests i d'altres grupss més petits de sis o vuit van rebre noms i personalitats en la tradició budista.

Aquest conjunt és excepcional en la seva qualitat i la individualitat de cada figura; s'ha suggerit que també eren retrats de notables monjos contemporanis. Per Watson, són «exemples excel·lents del pseudoretrat naturalista de l'època, que mostren amb gran perfecció una idealització de la cara», on «únicament l'elongació dels lòbuls de les orelles segueix la iconografia [tradicional budista]». El cabell verd d'algunes de les figures també és una desviació del naturalisme. La troballa el 1912 sembla no haver estat e] la ubicació original del grup, que es desconeix, i el conjunt de 16 o 18 figures probablement va ser fet per ser col·locat e] plataformes al llarg de les parets d'una «sala luohan» en un temple. Les bases calades tenien la intenció de suggerir muntanyes; les pintures de luohans sovint les mostren pujade en petits cims, la qual cosa indica els retirs a la muntanya del monjo ascètic.


Daniel Tammet

Daniel Tammet (FRSA) (Barking, Londres, 31 de gener de 1979) és un assagista anglès, novel·lista, traductor i autista savant.

Es va fer conegut per la seva sinestèsia, l'origen de les seves habilitats de memòria. El 14 de març de 2004 va recitar els primers 22.514 decimals del nombre π en 5 hores, 9 minuts i 24 segons, establint un rècord mundial.

En les seves memòries, "Born on a Blue Day" (Nascut en un dia blau, 2006), sobre la seva vida amb la síndrome d'Asperger i la síndrome de savant, va ser nomenat "«el millor llibre per a joves adults»" el 2008 per la revista "Young Adult Library Services" de l'American Library Association. El seu segon llibre, "Embracing the Wide Sky" (Abraçant el cel ample, 2009), va ser un dels llibres més venuts a França el 2009. El seu tercer llibre, "Thinking in Numbers" (Pensant en nombres, 2012), va ser publicat el 16 d'agost de 2012 per Hodder & Stoughton al Regne Unit i el 30 de juliol de 2013 per Little, Brown and Company als Estats Units i Canadà. "Mishenka" (2016), la seva primera novel·la, es va publicar a França i el Quebec l'any 2016. Els seus llibres s'han publicat en més de 20 idiomes.

Va ser elegit el 2012 com a fellow de la Royal Society of Arts.


Wenceslas Kalibushi

Wenceslas Kalibushi (Byimana 29 de juny de 1919 – 20 de desembre de 1997) va ser un religiós ruandès, bisbe de Nyundo de 1976 a 1997.

El 9 de desembre de 1976 va ser nomenat bisbe de la diòcesi de Nyundo, i va ser consagrat per l'arquebisbe Vincent Nsengiyumva el 27 de març de 1977. Els seus principals co-consagrats van ser l'arquebisbe André Perraudin i el bisbe Aloys Bigirumwami.

Kalibushi va ser un dels pocs sacerdots en posicionar-se verbalment contra les accions del govern durant la preparació del genocidi ruandès. El 28 de desembre de 1993, ell i els sacerdots de Kibuye i Gisenyi van emetre una carta que criticava el govern per l'entrega d'armes a civils.
La seva carta va demanar a les autoritats que "expliquessin clarament al públic la utilitat de les armes que s'havien distribuït durant els últims dies".
Potser per la disposició de Kalibushi de donar suport a Tutsis i la seva crítica al govern, el seu compost a Nyundo va ser un dels primers objectius dels extremistes hutus.

El matí després de la mort del president Juvénal Habyarimana, el 7 d'abril de 1994, algunes famílies tutsis van arribar a Nyundo per seguretat. Va arribar-hi una gran una multitud hostil i armada, i va començar l'assassinat, incloses dones i nens que es van refugiar a la capella. El matí del 8 d'abril, la milícia va capturar el bisbe, el va despullar i va amenaçar amb matar-lo, però van ser aturatts per un oficial de l'exèrcit. El bisbe Kalibushi va ser portat a Gisenyi i més tard va ser posat en llibertat a petició del Vaticà.
El 3 de maig Mons. Vincent Nsengiyumva va escriure una carta als cristians de Nyundo assegurant-los que Kalibushi era sa i estalvi, i que els rumors que havia fugit a Nairobi eren falsos.

Kalibushi es va retirar el 2 de gener 1997 i va morir el 20 de desembre de 1997.


Salamanca Club de Fútbol UDS

El Salamanca Club de Fútbol UDS (antigament "Club de Futbol Salmantino") és un club professional de futbol espanyol, pertanyent a la ciutat de Salamanca (Espanya).

El Club de Futbol Salmantino va ser creat el 30 de juliol de 1943 com a filial de la Unión Deportiva Salamanca; al cap de poc temps s'apartà el projecte i es reprengué de nou el 1952. Es refunda, després de la desaparició de la UD Salamanca, en 2013, adquirint la denominació actual. Juga amb els històrics colors blanquinegres que caracteritzen el futbol salmantí, i els seus partits es disputen a l'Estadi Helmántico.

Actualment milita en el grup I de la Segona B


Falomir Juegos

Falomir Juegos, nom amb què és coneguda comercialment Juguetes Falomir, S.A., és una empresa valenciana fabricant de jocs i joguines situada a l'Eliana (Camp de Túria). És una empresa familiar fundada el 1945 per José Luis Falomir Alcorisa, dedicada a la fabricació de jocs de taula educatius i de societat, així com a la distribució de productes relacionats amb el sector joguinaire. L'empresa va anar creixent a poc a poc, va començar en un baix del Barri de Torrefiel a València, i d'ací el 1985 va passar a una fàbrica de 1.500 metres quadrats al Camí de Montcada. El 1989, a causa de l' augment de la demanda de productes van fixar la seua seu a l'Eliana. Actualment ocupen una superfície de 10.000 metres quadrats aproximadament.

Des del 2017 comercialitzen els jocs de Marigó, empresa catalana fundada en 1929, que ha sigut un referent en la fabricació de jocs clàssics, i un dels seus productes estrella fou el parxís, que ara fabricaran ací. Amb aquesta aliança l'empresa valenciana aposta pels jocs de taula i torna als orígens.


Sly

Sly, ovvero La leggenda del dormiente risvegliato és una òpera en tres actes amb música de Ermanno Wolf-Ferrari i llibret en italià de Giovacchino Forzano, basat en el pròleg a l'obra de William Shakespeare "La feréstega domada" (la versió alemanya del llibret, "Sly, oder Die Legende vom wiedererweckten Schläfer", va ser traduïda per Walter Dahms). A diferència de les altres òperes de Wolf-Ferrari, aquesta és una tragèdia. Es va estrenar a La Scala de Milà el 29 de desembre de 1927 amb Aureliano Pertile i Mercè Llopart.

El 2000 es va estrenar a Catalunya al Gran Teatre del Liceu cantada per Josep Carreras, en el que va suposar el seu retorn al teatre després de set anys de forçada absència.

"Sly" és una òpera tardana dins de la producció de Wolf-Ferrari, creada el 1927 i que pertany a un gènere híbrid molt propi de l'època, en la qual es literaritzava el contingut del llibret buscant impressionar amb nombrosíssims personatges simbòlics (27, gairebé tants com els de la "Louise" de Charpentier) i amb agudeses enginyoses en el text amb unes situacions que teatralment resulten bé, però que musicalment resulten en bastants moments una mica avorrides.


La pianista

La pianista (títol original: "La Pianiste") és una pel·lícula franco-austríaca de 2001 dirigida per Michael Haneke i protagonitzada per Isabelle Huppert i Benoît Magimel. El seu guió, escrit pel propi Haneke, és una adaptació de la novel·la homònima d'Elfriede Jelinek, obra destacada d'aquesta autora que va guanyar el Premi Nobel de Literatura l'any 2004. Ha estat doblada al català

Es va estrenar el 14 de maig de 2001 en el Festival de Cannes, on va aconseguir el Gran Premi del Jurat i la seva parella protagonista va ser guardonada amb els dos premis a la millor interpretació.


Les noces del monsó

Les noces del monsó (títol original:" Monsoon Wedding") és una pel·lícula de 2001 dirigida per Mira Nair. Conta cinc històries interconnectades que exploren diferents aspectes de l'amor i creuen les fronteres geogràfiques, socials i morals. Ha estat doblada al català
A Delhi, l'Índia, una família d'origen panjabi es prepara per a unes noces a la qual arriben parents i amics de tot el món. Durant els dies que dura les noces acabaran apareixent les esperances, els temors i els secrets més amagats de la família, entre ells una història d'abús sexual.


Ponte Sisto

El Ponte Sisto, conegut també com a Pons Agrippae (Ponte di Agrippa), Pons Aurelius (Ponte Aurelio), Pons Antonini (Ponte di Antonino), Pons Valentiniani (Ponte di Valentiniano) o Ponte Gianicolense, és un pont que uneix la Piazza S. Vincenzo Pallotti amb la Piazza Trilussa, en els Rioni Regola i Trastevere de Roma, Itàlia.

El pont va ser construït pel Papa Sixt IV entre 1473 i 1479 per permetre creuar el Tíber, en el lloc on hi havia un pont romà més antic. Uneix les dues ribes del riu entre la Via del Pettinari i la Piazza Trilussa.


Cap colossal d'Amenhotep III

El Cap colossal d'Amenhotep III formava part d'una escultura de granit de la dinastia XVIII de l'antic Egipte representant el faraó Amenhotep III. Data a la ratlla de 1370 aC. i es va trobar al recinte del temple de Mut a Karnak, a l'Alt Egipte. Es coneixen dues parts de l'estàtua colossal trencada: el cap i un braç. Ambdues parts es troben al Museu Britànic.


Mario Ancona

Mario Ancona (Liorna, 28 de febrer, de 1860 – Florència, 23 de febrer de 1931) fou un baríton italià.

Debutà en l'escena el 1889. El 21 de maig de 1892 fou el primer Silvio de "I Pagliacci", en el Teatro Dal Verme de Milà, sota la direcció de Toscanini, òpera que interpretà també en el seu debut en el Covent Garden, 1893 i en Metropolitan Opera, en ambdós casos en el rol de Tonio. El 3 de desembre de 1906 fou Riccardo a "I puritani", en la inauguració de la Manhattan Opera House.

La seva carrera internacional el portà a exhibir-se entre d'altres teatres, a Lisboa, Teatro Nacional de São Carlos, entre 1897 i 1912, Buenos Aires, Teatro Real (Madrid), Ciutat de Mèxic, Nova York o París. A més de l'italià, cantà en francès i alemany.

Es retirà el 1916. Morí a Florència, a causa d'un tumor, després, d'una llarga malaltia.
Amb Enrico Caruso enregistrà en disc el duet "Au fond du temple saint" de "Els pescadors de perles".


Zoran Slavnić

Zoran Slavnić, també conegut com a "Moka" Slavnic (Zemun, Iugoslàvia, 26 d'octubre de 1949) és un exjugador i entrenador de bàsquet iugoslau, que ocupava la posició de base.

Va ser jugador de l'Estrella Roja entre els anys 1963 i 1977, abans de fitxar pel Joventut de Badalona en la temporada 1977-78, on va guanyar una lliga espanyola. Després va jugar també al Sibenka Sibenik, al Partizan de Belgrad i al Juvecaserta, on va jugar fins al 1983. Després d'una reeixida carrera com a jugador, en les quals va aconseguir 8 medalles en competicions internacionals amb Iugoslàvia, va canviar la pista per banqueta i va estar durant 13 anys entrenant a la majoria d'equips en els quals va ser jugador, entre altres.


(633) Zelima

(633) Zelima és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 12 de maig de 1907 per August Kopff des de l'observatori de Heidelberg-Königstuhl, Alemanya.
Es desconeix la raó del nom.
Forma part de la família asteroidal d'Eos.


(314) Rosalia

(314) Rosalia és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert l'1 de setembre de 1891 per Auguste Honoré Charlois des de l'observatori de Niça, França.
Es desconeix la raó del nom.

Rosalia està situat a una distància mitjana de 3,153 ua del Sol, podent acostar-se fins a 2,595 ua. Té una excentricitat de 0,1771 i una inclinació orbital de 12,56°. Emplea 2045 dies a completar una òrbita al voltant del Sol.


Mallorca Dominical

Mallorca Dominical, amb subtítol Mallorca Dominical: revista bilingüe, fou un setmanari de Palma, fundat i dirigit per Bartomeu Ferrà i Perelló el 1897.


Fontarón

Fontarón és una parròquia consagrada a l'Esperit Sant pertanyent al municipi de Becerreá, província de Lugo.


Beth Rivkah

Beth Rivkah (en hebreu: בית רבקה) (en català: "La Casa de Rebeca"), formalment coneguda com a Escoles Associades Beth Rivkah, és un sistema escolar privat per a nenes afiliat al moviment hassídic Jabad-Lubavitx. Va ser establert en 1941 pel Rabí Iosef Itzjak Schneerson, el sisè Rebe de Lubavitx, i desenvolupat pel seu gendre, el Rabí Menachem Mendel Schneerson, el setè Rebe de Lubavitx. L'escola insígnia en Crown Heights, Brooklyn, inclou un departament d'infància primerenca, una escola primària, una escola secundària i un seminari de capacitació de mestres. Altres sucursals es troben a Mont-real, Quebec, Canadà; Erris, França; Melbourne, Austràlia; Casablanca, el Marroc; i Kfar Habad, Israel.


Microsoft Lumia

Microsoft Lumia (abans "la Serie Nokia Lumia") és una gamma de dispositius mòbils dissenyat i comercialitzat per Microsoft Mobile i prèviament per Nokia. Introduïts el Novembre de 2011, la línia va ser el resultat d'una associació a llarg termini entre de Nokia i Microsoft,tal com tots els telèfons intel·ligents Lumia corre el sistema operatiu Windows Phone. El nom Lumia es deriva del partitiu plural de la paraula '', que significa 'neu' en Finès.

El 3 de setembre de 2013, Microsoft va anunciar la compra del negoci de dispositius mòbils de Nokia, amb l'acord de tancar el 25 d'abril del 2014. Com a resultat, la línia de Lumia es manté per Microsoft Mobile. Com a part de la transició, Microsoft va continuar utilitzant la marca Nokia en els dispositius Lumia fins a octubre de 2014, quan es va començar a eliminar oficialment el nom de Nokia en la seva promoció i producció de telèfons intel·ligents en favor de la marca Microsoft. El novembre de 2014, Microsoft va anunciar el primer dispositiu de la marca Microsoft (no Nokia) Lumia, el Lumia 535. L'octubre de 2015, Microsoft va anunciar els primers dispositius Lumia executant Windows 10 Mobile, el Lumia 950, Lumia 950 XL i Lumia 550.


Vides alienes

Vides alienes (originalment en anglès: "Taking Lives") és una pel·lícula de thriller estatunidenca de 2004, dirigida per D.J. Caruso i protagonitzada per Angelina Jolie i Ethan Hawke, entre d'altres. La pel·lícula està basada en la novel·la homònima de Michael Pye i es comercialitzà amb el «Ell mataria per a ser tu».

La banda sonora original fou composta per Philip Glass i la cançó principal per l'austríac Walter Werzowa, més conegut per haver realitzat la sintonia de l'empresa Intel i pel seu treball a la banda Edelweiss.