Markus Winkelhock

Markus Winkelhock (nascut el 13 de juny de 1980 a Stuttgart) és un pilot alemany de Fórmula 1 fill de l'expilot Manfred Winkelhock i nebot de Joachim Winkelhock.

L'any 2000, Winkelhock va participar en la Fórmula 3 alemanya.
Al llarg del 2004, va participar en la DTM amb un AMG-Mercedes CLK.

A la temporada següent, 2005, va participar en la Fórmula Renault.

A principis de la temporada 2006, va ser confirmat com pilot de proves de l'equip de Fórmula 1 Midland.

A la temporada 2007 de Fórmula 1 és pilot de proves amb Spyker. A més a més, "Spyker" l'ha triat per substituir a Christijan Albers, despatxat per falta de pagament dels seus patrocinadors, pel Gran Premi d'Europa, a l'espera d'un substitut definitiu.

En aquest Gran Premi, el pilot alemany va arribar a liderar la carrera al llarg de 6 voltes, en haver estat l'únic pilot amb els neumàtics de pluja extrema ja posats i no havent de parar per canviar-los. Per poc temps, perquè en reprendre's la cursa després d'una bandera vermella va ser avançat per la majoria de pilots i a més no va acabar la cursa.

Després d'aquesta prova va ser substituït com pilot titular pel japonès Sakon Yamamoto.

Com a anècdota, s'ha de dir que és un dels pilots amb millor relació voltes disputades / voltes liderades és més alta, ja que de les 12 votes que va disputar al GP d'Europa en va liderar 6.


La llibertat guiant el poble

La llibertat guiant el poble (en francès, "La Liberté guidant le peuple") és una obra del pintor francès Eugène Delacroix. Es tracta d'una pintura al·legòrica de la Revolució de Juliol de l'any 1830, pintada el mateix any, que tingué lloc a París on apareixen els diferents estaments socials i tendències que varen propiciar aquests fets. En primer terme hi apareix una representació al·legòrica de la llibertat, que duu un fusell amb una baioneta i una bandera francesa, la que es va reprendre a partir d'aquesta revolució. El quadre va ser pintat poc després dels fets i va ser adquirit pel monarca Lluís Felip I de França. Actualment està exposat al Museu del Louvre de París.


Radio Corporation of America

L'antiga companyia Radio Corporation of America, RCA, és actualment una marca registrada usada per altres dues companyies sorgides d'aquesta:
* Thomson SA, que fabrica productes electrònics com televisions, reproductors de DVD, magnetoscopis, descodificadors de televisió per satèl·lit, càmeres de televisió, equips de so, telèfons, i accessoris relacionats; i
* Sony BMG Music Entertainment, que posseeix les marques RCA Victor i RCA Records que va rebre d'un dels seus amos, BMG. Les dues companyies van comprar els drets a la multinacional General Electric, qui havia pres el control sobre el conglomerat de RCA el 1986 i que va mantenir els seus interessos en la companyia de comunicació NBC.

Inicialment, GE va seguir mantenint el control sobre la marques RCA (incloent els drets de la marca "His Master's Voice", coneguda mundialment com a HMV, o Nipper, en alguns llocs d'Amèrica), però aquests drets van passar posteriorment a les companyies Thomson i Bertelsmann. A causa de la seva popularitat durant ledat daurada de la ràdio, a la seva alta qualitat de fabricació, les seves innovacions tecnològiques, el seu estil i el seu nom, les antigues ràdios RCA són un dels objectes més benvolguts pels col·leccionistes de ràdio. Són els creadors del connector RCA, molt popular en els sistemes d'àudio i vídeo domèstics.

L'agost de 1948, Radio Corporation of Americava voler filmar una corrida de toros a Madrid que es va passar a Bellas Artes. La projecció va durar poc, perquè va fallar voltatge elèctric i es va haver de suspendre la retransmissió.


Spirou

Spirou o Robbedoes és una revista d'historietes periòdica belga, on es publiquen les aventures del personatge de còmic del mateix nom (en català Espirú, primer ell sol després acompanyat per Fantàstic, popularitzats pel traç de l'autor belga Franquin) i de molts altres com Jan i Trencapins, Els Barrufets, Gil Pupil·la o Lucky Luke. Tot i que hi va haver un intent de l'editorial Dupuis de publicar la revista a Espanya, es va quedar en una prova d'uns quants números en espanyol i en català (una de les aventures en català que aparegué fou "Spirou i els hereus").

El títol prové del való i significa esquirol o nen entremaliat.


Gran Premi de Portugal

El primer Gran Premi de Portugal es va disputar a un circuit urbà pels carrers de Boavista (Porto) el 14 d'agost de 1958, seguit l'any després (1959) per un gran premi a Monsanto, Lisboa.

L'any 1960, es va tornar a "Boavista" però només va ser per aquest any.

Després d'uns anys sense Gran Premi, es va tornar a celebrar l'any 1984 a Estoril, on a partir de llavors es va celebrar sempre el "Gran Premi de Portugal" fins a arribar a l'últim que es va disputar a Estoril el 22 de setembre de 1996.

S'esperava que a Estoril es disputés un gran premi el 1997, però les millores planificades pel circuit no van ser a temps i ara amb l'expansió de la Fórmula 1 cap a altres continents, és cada vegada menys probable que un gran premi de Fórmula 1 es torni a disputar de nou a Portugal.


Luci Marci Censorí

Luci Marci Censorí () va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Màrcia, i era de la família dels Censorí.

Va ser elegit cònsol romà junt amb Marc Manili el 149 aC, el primer any de la tercera guerra púnica. Els cònsols van ser enviats a Cartago: el comandament de l'exèrcit va ser donat a Manili i el de la flota a Censorí. Va ser portaveu en les converses amb els cartaginesos i quan aquests van refusar acomplir les exigències romanes (que incloïen abandonar Cartago i construir una altra ciutat a més de 15 km de la costa) els dos cònsols van iniciar el setge, però Censorí va tornar aviat a Roma per dirigir els comicis i va deixar la direcció de les operacions en mans del seu col·lega. El 147 aC va ser nomenat censor junt amb Luci Corneli Lèntul Llop.


Marc Calpurni Bíbul

Marc Calpurni Bíbul (en llatí "Marcus Calpurnius Bibulus)" va ser un magistrat romà, polític i militar durant el final de la República Romana. Era un important membre de l'aristocràcia romana conservadora, malgrat el seu origen plebeu. Bíbul va ser amic íntim i gendre de l'important polític romà Cató el Jove, casant-se amb la filla d'aquest, Pòrcia Cató.
L'any 59 aC va ser escollit cònsol gràcies al suport de l'Optimat, el partit conservador del Senat romà, compartint el consolat amb el mateix Juli Cèsar.


Enomau

Enomau (en grec antic Οἱνόμαος), d'acord amb la mitologia grega, va ser un rei de Pisa, fill d'Ares i d'una de les filles del déu-riu Àsop, Harpinna.

Casat amb Estèrope, o amb Evàrete, germana de Leucip, tingué una filla, Hipodamia, molt bella, i que estava molt sol·licitada.

El seu pare es negava a donar-la en matrimoni, potser perquè estava enamorat d'ella o potser perquè l'oracle li va predir que moriria per causa del seu gendre. Per això, desafiava tots els pretendents a una cursa de carros amb ell: si guanyaven obtindrien la mà d'Hipodamia i si perdien serien morts. Abans de muntar el seu carro, Enomau oferia un moltó a Zeus, i mentrestant el pretendent començava a córrer. La meta era a l'altar de Posidó, a Corint. Acabat el sacrifici Enomau es posava en marxa i no trigava a atrapar el seu rival, al qual matava. Enomau corria amb uns cavalls prodigiosos, donats pel seu pare Ares, i així arribà a vèncer dotze vegades, i havia clavat a la porta del seu palau els dotze caps dels pretendents, fins que es presentà Pèlops. Hipodamia es va enamorar d'ell i l'ajudà a subornar el cotxer Mirtil, l'auriga del seu pare. Mirtil, durant la cursa, va aconseguir que el carro d'Enomau perdés una roda o se li trenqués l'eix. Enomau, enredat amb les regnes, va ser arrossegat pels cavalls. O potser va morir sota l'espasa de Pèlops. No va sobreviure a la seva derrota.

Els mitògrafs anomenen els dotze (o tretze) pretendents morts per Enomau: Mermnos, Hipòtous, Euríloc, Automedont, Pèlops d'Opunt, Acarnà, Eurímac, Lasi, Calcó, Tricoró, Alcàtous, fill de Portàon, Aristòmac i Cròtal.


Eurímede

D'acord amb la mitologia grega, Eurímede fou esposa de Glaucos i mare de Bel·lerofont.


Buganda

Buganda és el regne del poble ganda, el més gran dels regnes tradicionals d'Uganda. Els tres milions de gandes són el grup ètnic més important d'Uganda, encara que representen només el 16,7% de la població. El nom Uganda, és el terme suahili per a Buganda i va ser adoptat pels funcionaris britànics en 1894, quan van establir un protectorat, el Protectorat d'Uganda, amb centre a Buganda. Les fronteres de Buganda estan marcades pel llac Victòria al sud, el riu Nil a l'est, i el llac Kyoga al nord. El ganda és la llengua més parlada a Buganda, i un dels idiomes que més gent té per segona llengua a Uganda, juntament amb l'anglès. També és ensenyat en algunes escoles de primària i secundària a Uganda, i també a la Universitat de Makerere. El ganda també fou usat com a llengua d'instrucció en algunes escoles defora de Buganda en els anys seixanta.


Sewell

Sewell és una ciutat minera ubicada a la comuna de Machalí,a la Regió d'O'Higgins de Xile.

Es troba a 150 km al sud de Santiago de Xile i a 64 Km de la ciutat de Rancagua. Va ser declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 2006, pel seu incalculable valor històric i cultural per a Xile i el món.


Rea Sílvia

Segons la mitologia romana, Rea Sílvia (en llatí Rhēa Silvĭa; també anomenada Ília, en llatí, Īlĭa) era la filla del rei Numítor d'Alba Longa i fou la mare dels bessons Ròmul i Rem, fundadors de Roma.

L'Amuli, germà de son pare, usurpà el tron i assassinà tots els seus germans, possibles prínceps hereus del tron d'Alba Longa. La seva neboda, la filla del rei Numítor, en canvi, fou obligada a entrar al cos de les Vestals, que havien de mantenir-se castes i verges per espai de trenta anys, en cas contrari eren condemnades a mort.

Un dia, mentre dormia a un bosc, el déu Mart la va violar i es quedà embarassada. Quan va arribar-li l'hora d'infantar, van veure que duia bessonada: Ròmul i Rem.
Aleshores, l'Amuli feu llançar els nadons al riu per evitar futures reclamacions al tron d'Alba Longa. Malgrat tot, els bessons van sobreviure, alletats per la lloba Luperca, i es venjarien de l'Amuli. Quant a sa mare, la Rea Sílvia, el seu oncle la va condemnar a sofrir el càstig habitual per a les vestals que haguessin perdut llur virginitat: la va fer enterrar viva.

Segons Titus Livi, el déu Tiberí salvà els bessons i els lliurà a una prostituta, de sobrenom "Lloba" (del llatí "lŭpa" “puta” en procedeix el nostre mot "lupanar"), també Rea Sílvia fou rescatada pel déu, el qual la va fer immortal i s'hi casà.


Qarnein

L'illa de Qarnein o Qarnayn és una illa de l'Emirat d'Abu Dhabi (Emirats Àrabs Units) al golf Pèrsic, a 40 km al sud de l'illa de Das i 35 a l'oest-nord-oest de la de Zirkuh, i a 150 km al nord-oest de la ciutat d'Abu Dhabi. És una illa rocosa d'origen volcànic amb dos turons que es poden veure a certa distància i que li donen el nom (‘dues banyes’) d'uns 50 metres d'altura.

Té forma rectangular amb una distància de 3 km de nord a sud i uns 2 km d'ample. La seva superfície és d'uns 6 km².

Té nombroses colònies d'ocells, especialment una de 20.000 parelles de "sterna bengalensis" que és la colònia més gran del món de l'espècie, 10.000 parelles de "sterna anaethetus" i un miler de parelles de "sterna bergii". De "larus hemprichii" se'n compten 300 parelles. Les colònies es desenvolupen per l'abundància de peix i la manca de depredadors. A l'hivern hi venen altres ocells, especialment els "Phaethon aethereus". L'illa està rodejada de corall i hi ha presència de tortugues.

És una illa privada d'un membre de la família reial d'Abu Dhabi, i està altament protegida. L'accés no hi està permès. S'hi han trobat algunes restes de presència ocasional al primer mil·lenni i fins al .

localitzat a l'entitat territorial administrativa


Zirkuh

L'illa de Zirkuh () és una illa de l'emirat d'Abu Dhabi (Emirats Àrabs Units) al golf Pèrsic, a 35 km al sud-est de l'illa de Das, a 50 km de l'illa d'Arzanah (situada al sud-oest), i a uns 150 km al nord-oest d'Abu Dhabi (ciutat). Està propera també a l'illa Qarnein (a uns 35 km al nord-oest). És una illa arenosa i rocosa amb una altura màxima de 160 metres al nord-est. Té forma de llàgrima amb la part estreta al sud, amb una distància de 3,5 km de nord a sud i prop de 2 km d'ample al punt màxim. La seva superfície és d'uns 7 km². A poca distància al sud-est es troba el pou petroler de Saath al-Raazboot.

En els darrers anys l'illa va esdevenir un centre de la indústria del petroli amb avançades instal·lacions de petroli i gas que es processa i s'emmagatzema, procedent dels pous anomenats Upper Zakum, Umm Al-Dalkh i Satah. Les instal·lacions estan sota administració de la Zakum Development Company, ZADCO. Totes les instal·lacions són al sud i sud-est de l'illa incloent un bon port o embarcador al sud-est i un aeroport (codi OMAZ) a l'extrem sud.

La vida animal ha patit severament les conseqüències del seu ús per la indústria. Es van introduir gats i rates que fins no fa gaire afectaven a la vida animal encara que avui dia estan en període de captura per ser traslladats o d'eliminació. Les colònies de cormorans de Socotora i de gavines ("Phalacrocorax nigrogularis" i "larus hemprichii") i altres ocells marins, han desaparegut i només resta una colònia de gavines de bec roig ("Phaethon aethereus") que encara que reduïda s'ha pogut mantenir a les roques del nord-est i ha començat a recuperar-se. Algunes tortugues hi ponen els ous. El 2006 la Environmental Research and Wildlife Development Agency, ERWDA va fer un estudi de la vida animal de l'illa i en comparació amb les espècies inventariades el 2001 es van trobar quinze espècies noves d'ocells, arribant a un total de 52.

Zirku fou esmentada pel joier venecià Gasparo Balbi el 1580, però les obres per les instal·lacions petrolieres han destruït probablement totes les restes arqueològiques de passades ocupacions.


"Los Col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa" és una obra literària escrita per Cristòfor Despuig el . El text fou recuperat per Fidel Fita i publicat durant la Renaixença a partir d'un exemplar manuscrit del localitzat per aquest editor a la ciutat de Tortosa. L'obra és dedicada per Despuig a "Francesch de Moncada comte d'Aytona" i data segons aquesta font de 1557. Fita n'edità i en corregí alguns errors que ell menciona com a "errors evidents". Fita també fa notar les mancances evidents de comptar amb un sol exemplar de l'obra cosa que complica la comparació de continguts i la verificació de l'autoria. Tanmateix és àmpliament acceptada l'autoria de Despuig. L'edició de Fita data de 1876 i la impressió a càrrec de la impremta "La Renaixensa" de Barcelona l'any següent. L'edició és escrita en català pre-fabrià.

Cal anotar que l'any 2020 el Consell Comarcal del Baix Ebre adquiria un manuscrit dels Col·loquis (dit "dels Pinyol"), datat del , que havia sigut propietat d'un particular. Actualment se custodia a l'Arxiu Comarcal del Baix Ebre.


Carlos Figueroa Lorente

Carlos Figueroa Lorente (Sevilla, 27 de maig de 1956) és un entrenador i ex-jugador d'hoquei sobre patins espanyol.

Malgrat la seva dilatada carrera com a jugador, on destacà a l'HC Liceo gallec, ha aconseguit el seu major prestigi com a entrenador. Ha desenvolupat tota la seva carrera com a entrenador a Catalunya, primer a l'Igualada HC, entre 1990 i 1995, posteriorment al FC Barcelona, al que entrenà des de 1995 i fins al 2005, al Reus Deportiu la temporada 2008-2009 i al Club Patí Vic a partir de 2011.

La trajectòria al Barça fou impressionant amb 31 títols en 10 anys, entre els quals destaquen sis copes d'Europa i vuit lligues espanyoles. És el tècnic amb més títols d'Espanya i Europa, esdevenint un dels millors entrenadors del món. El 15 de maig de 2005 va conquistar el seu últim títol oficial com a entrenador del FC Barcelona, la Copa d'Europa, al derrotar el FC Porto per 3 a 2 en la final de Reus.

Després de dos anys tornà a dirigir un equip d'hoquei, entrenant al CP Sitges a la segona categoria estatal, tot aconseguint el seu ascens a l'OK Lliga. L'any següent tornà a entrenar un equip d'elit, esdevenint l'entrenador del Reus Deportiu, amb l'objectiu de trencar l'hegemonia del Barça, fet que aconseguí en certa manera en guanyar el Campionat del Món de Clubs i la Copa d'Europa, no obstant, al final de la temporada abandonà l'entitat reusenca.

La temporada 2009-10, Carlos Figueroa es fa càrrec de la banqueta del Club Patí Vilanova femení i la direcció general del club. El juny de 2011 fitxà com a entrenador del Club Patí Vic.

Ha guanyat dues copes d'Europa com a jugador (amb el Liceo) i 10 com a entrenador (amb l'Igualada, el Barcelona i el Reus).


Esla

L'Esla és un riu de la província de Lleó, en el nord-oest d'Espanya. És un afluent del Duero que neix a la Serralada Cantàbrica i té 285 km de recorregut, creuant de nord a sud les províncies de Lleó i Zamora. És l'afluent més cabalós del Duero, de manera que quan desemboca en aquest, duu més cabal que el mateix Duero (d'aquí la tradicional dita "l'Esla duu l'aigua i el Duero la fama").
Sobre el naixement de l'Esla es diu que neix en Sant Glorio, Pandetrave i Arcenorio. Uns altres diuen que neix en el Port de Tarna, en la vall de Burón.
Aquest riu era l'Astura dels romans, dels quals els antics asturs van prendre el nom (els asturs, ancestres dels asturians i lleonesos d'avui poblaven ambdós costats de la Serralada Cantàbrica).

Els seus principals afluents són:
* El Bernesga
* El Cea
* L'Órbigo
* El Porma
* El Tera
* L'Aliste


Aulus Semproni Atratí el jove

Aulus Semproni Atratí el jove (), fill del cònsol Aulus Semproni Atratí, va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Semprònia, una antiga gens romana d'origen patrici i plebeu.

Va ser tribú consular l'any 444 aC, el primer que va exercir el càrrec, que s'havia instituït aquell any. A causa d'un error en els auspicis va haver de renunciar junt amb el seu col·lega, i es van nomenar dos cònsols, un dels quals Lluci Semproni Atratí.


Llombard occidental

El Llombard occidental, també anomenat Ínsubre o Insúbric (pronunciat en milanès com , o i en ticinès com , o ) és el nom donat a les varietats occidentals de la llengua llombarda, parlada a Itàlia, a les províncies de Milà, Monza, Varese, Como, Lecco, Sondrio, part de Cremona (però no a Crema on es parla el llombard oriental), Lodi i Pavia, a les províncies piemonteses de Novara, Verbano-Cusio-Ossola i a Valsesia (província de Vercelli), i a Suïssa (Cantó de Ticino i algunes valls de Grisons). El dialecte central n'és el milanès.


Raakmoorgraben

El Raakmoorgraben és un rierol al nord de l'estat d'Hamburg a Alemanya, d'una llargada d'uns 6,5 quilòmetres i una conca d'uns 600 hectàrees. Formava la frontera oriental entre la ciutat estat i la senyoria de Pinneberg, i des del 1867 amb Prússia.

Neix a la reserva natural del Raakmoor a Langenhorn, després de 4,5 km forma l'estany del "Fuhlsbütteler Nordteich" abans de desaparèixer sota l'aeroport d'Hamburg. Reapareix a l'est de l'aeroport uns metres abans de la seva desembocadura al Tarpenbek.

Als anys 1930, treballs de rectificació i d'assecament del Raakmoor, l'aiguamoll on neix, van transformar el riu en una claveguera a cel obert. Als anys 80 del segle passat es va decidir de renaturalitzar el curs superior del riu i suprimir les estructures que fixaven les ribes. Vint anys més tard, el resultats de l'obra van ser patents amb una gran diversificació de la flora i fauna i nous meandres.


Natura morta amb formatges, carxofa i cireres és un quadre de la pintora flamenca Clara Peeters pintat cap a l'any 1625, i exposat actualment al Museu d'Art del Comtat de Los Angeles.

Clara Peeters és una de les poques artistes flamenques conegudes del , i una de les úniques que es van especialitzar en les natures mortes. Poc se sap sobre la seva vida anterior, però la seva pintura a l'oli més antiga data de la seva adolescència. Les primeres pintures de Peeters ofereixen objectes valuosos com copes, monedes i flors exòtiques, mentre que les obres posteriors inclouen fruites, nous i productes de confiteria. Peeters també se li atribueix la introducció de la «peça d'esmorzar», una natura morta que mostra els ingredients d'un àpat senzill, dins la tradició de la pintura holandesa. Aquests es disposen típicament en petites dimensions, amb un punt de vista a la mateixa alçada dels objectes, i amb un fons fosc. Va ser aclamada per la seva capacitat d'evocar una presència humana a través de la fruita tallada, o sobres de menjar. De vegades, va capturar autoretrats en objectes amb superfícies reflectores dins de les seves pintures.

Aquest treball pertany a un grup de quadres signats però no datats que difereix clarament en contingut i estil dels pocs que estan datats, tots del 1608 al 1612. L'austeritat i compacitat del quadre el fa més proper a l'època en què va conèixer als joves pintors contemporanis de Haarlem, Pieter Claesz i Willem Claesz, és a dir a la meitat dels anys 1620. Una altra prova que ens portaria a aquesta data és que les escarxofes van arribar a Holanda, provinents del llevant italià, a finals del segle XVI, però no van arribar a les cases fins al 1621, quan l'importador Hondius de Leiden les va començar a comercialitzar de forma massiva.

Peeters representa en aquest quadre una naturalesa morta d'esmorzar, una especialitat de Haarlem i en els seus aliments habituals com el pa, la mantega, la sal i fruites són agrupats. En aquest també hi afegeix una escarxofa, que rarament apareix en aquest tipus de puntures. Els tres formatges estan col·locats de tal manera que emfatitzin les seves diferències de colors, textures i formes. Coronant la pila, s'alça un plat xinès de l'època Wanli contenint una suau i estriada mantega que contrasta amb la textura seca del formatge. El saler xapat de plata conté unes decoracions gravades que estaven de moda en els anys 1620.

Peeters utilitza una convenció de les naturaleses mortes de principis del de mostrar que el menjar ha estat disposat d'aquesta manera per poder-lo menjar i insinuant que algú l'ha tastat. En aquest cas es mostra el pinyol rosegat d'una cirera. Exhibeix el tall d'escarxofa com un objecte de gran bellesa, amb el color carmesí de les fulles interiors i les suaus i peludes punxes de sobre el cor.

El formatge més gran aparenta ser un gouda de més de 12 mesos de curació, segons indica els cristalls de caseïna que s'observen.


Egla

Egla o Egle (en grec antic Αίγλη) va ser la filla més petita d'Asclepi i de Epíone. Considerada una divinitat en la mitologia grega, el seu nom αίγλη, vol dir "esplendor", que mostra l'aspecte de les persones que tenen bona salut, i practiquen bons costums higiènics. Amb les seves germanes Higiea, Iaso i Panacea formava part de les divinitats que tenien cura de la salut. Hermip diu que els fills d'Asclepi van ser Macàon i Podaliri, Panacea i Egla, la més jove.


Llibreria Serret

La Llibreria Serret va ser una llibreria de Vall-de-roures (Matarranya) fundada el 1986 per Octavi Serret Guàrdia. Organitzava un gran nombre d'actes que inclouen exposicions, presentacions de llibres, conferències o taules rodones.Entre febrer de 2012 i gener de 2020 formà part de la Xarxa de Llibreries Acreditades de la Generalitat, especialitzada en la literatura catalana i aragonesa. El 2014 va rebre el premi Búho de l'Associació Aragonesa d'Amics del Llibre i un reconeixement de l'Associació d'Empresaris del Matarranya. El 2017 se li va concedir la Creu de Sant Jordi "per l'esforç constant per preservar i difondre els valors de la cultura i la llengua catalana". L'1 de gener de 2020 va tancar les seves portes com a lliberia, per a transformar-se en un projecte de gestió cultural.


MinGW

MinGW ("Minimalist" "GNU" "for" Windows), anteriorment conegut com a MinGW32, és una implementació dels compiladors GCC per a la plataforma Win32, que permet migrar la capacitat d'aquest compilador en entorns "Windows." És un "fork" de Cygwin en la seva versió 1.3.3. A més MinGW inclou un conjunt de la API de Win32, permetent un desenvolupament d'aplicacions natives per a aquesta plataforma, podent generar executables i biblioteques usant la API de Windows.


(290) Bruna

(290) Bruna es un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 20 de març de 1890 per Johann Palisa des de l'observatori de Viena, Àustria.

És anomenat així por Brno, una ciutat de la República Txeca.

Bruna forma part de la "familia asteroidal de Focea".


Mehdi Akhrif

Mehdi Akhrif (Asilah, 1948) és un escriptor i traductor marroquí en àrab.

Va estudiar a l'Escola Superior de Mestres de Fes i en 1972 es va llicenciar en llengua àrab. En 1964 va començar a escriure poesia, que va començar a publicar en 1967. Treballa com a professor d'ensenyament secundari a Asilah i és membre de la Unió d'Escriptors del Marroc, de la junta directiva de la Casa de la Poesia del Marroc, i director del Festival Internacional de Poesia de Casablanca. Ha traduït a l'àrab obres d'autors en castellà, com Octavio Paz i Antonio Gamoneda, i en portuguès com Fernando Pessoa. En 2011 va rebre el Premi Tchicaya U Tam'si de Poesia Africana "ex aequo" amb l'escriptora senegalesa Fama Diagne Sène.


Banc d'Expansió Comercial

El Banc d'Expansió Comercial fou una entitat financera fundada el 1948 amb la denominació de «Vídua e Hijos de Francisco Esplugas». El 1958 es va transformar en societat anònima. L'1 de març de 1971 va acordar la seva dissolució sense liquidació i va traspassar tot el seu actiu i passiu a Banca Catalana. El seu director general fou Joan Martí i Mercadal.


Patera

En astrogeologia, patera (plural paterae, abr. PE) és una paraula llatina que significa «pàtera» (un plat ample, baix i de poca profunditat utilitzat en l'antiga Roma) que la Unió Astronòmica Internacional (UAI) utilitza per indicar un cràter irregular, o un cràter complex amb vores inclinades sobre un cos celeste. Les "paterae" poden tenir qualsevol origen (volcànic, impacte o altres), encara que la majoria d'elles van ser creades pel volcanisme.

Aquest terme s'utilitza en la nomenclatura planetària: forma part dels noms internacionals d'aquestes característiques. Aquests noms es troben amb la primera lletra en majúscula i darrere del nom indicat adequat (per exemple, Pillan Patera). A més d'això, es pot utilitzar com a terme de descripció i s'aplica fins i tot a característiques sense nom.


Kalpana Chawla

Kalpana Chawla (Punjab,17 de març de 1962 - Texas, 1 de febrer de 2003) va ser una astronauta americana i la primera dona d'origen indi que va anar a l'espai. El seu primer vol va ser amb el transbordador espacial Columbia el 1997 com a especialista de missió i operadora del braç robòtic primari. El 2003, Chawla va ser un dels set membres de la tripulació que van morir en l'Accident del transbordador espacial Columbia quan la nau es va desintegrar entrant a l'atmosfera de la Terra. Chawla va rebre la Medalla d'Honor de l'Espai del Congrés.


Memorial del genocidi de Nyamata

El Memorial del genocidi de Nyamata és un centre situat al voltant d'una església de Nyamata, 30 km al sud de Kigali, a Ruanda, que commemora el genocidi ruandès ocorregut el 1994. De les persones que van morir, 50.000 estan enterrades en aquest espai. Aquest centre commemoratiu és un de sis que hi ha a Ruanda i que commemoren el Genocidi de Ruanda. Els altres estan situats a Murambi, Bisesero, Ntarama, Kigali i Nyarubuye.

El Genocidi de Ruanda va començar l'abril del 1994. Unes 10.000 persones tutsi es van reunir aquí perquè consideraven que les esglésies eren un lloc segur, i van tancar les portes. Les parets de l'església encara mostren els forats que van fer els assassins per poder disparar i llançar granades, abans d'entrar i utilitzar les matxets. El sostre de l'església mostra els forats de bala i la tela d'altar que encara conserva la sang. La majoria de les restes estan enterrades però queda roba i targetes d'identitat. Les targetes d'identitat identificaven les persones com hutus o tutsis. La gent de les rodalies també foren assassinades després de la massacre a l'església. Es calcula que en aquest espai hi ha unes 50.000 persones enterrades.


Comunitat d'aglomeració París-Saclay

La Comunitat d'aglomeració París-Saclay (oficialment: "Communauté d'agglomération Communauté Paris-Saclay") és una Comunitat d'aglomeració del departament de l'Essonne, a la regió de l'Illa de França.

Creada al 2016, està formada per 27 municipis i la seu es troba a Orsay.


Yuko Fujimoto

Yuko Fujimoto (en japonès 藤本 佑子 Fujimoto Yūko; Hiroshima, 14 de gener de 1943) va ser una jugadora de voleibol japonesa que va competir durant la dècada de 1960.

El 1964 va prendre part als Jocs Olímpics de Tòquio, on guanyà la medalla d'or en la competició de voleibol.


Ramon Solsona i Cardona

Ramon Solsona i Cardona (Igualada, 1877-1961) fou un periodista i escriptor català.

Era fill de Ramon Solsona Noguera, qui al darrer terç del segle XIX havia sigut membre de la Junta Carlista del Districte d'Igualada encapçalada per Carles Puget i Grases.

Va estudiar Filosofia en el Seminari de Vic. Després es dedicà al periodisme i destacà com a polemista. Col·laborà a Igualada de manera habitual en la revista "Zapatería Práctica" (1903-1915) i en el periòdic local "Sometent" (1905-1911). El 1908 va presidir la Comissió dels Jocs Florals celebrats a Igualada.

També fou col·laborador del diari carlí de Barcelona "El Correo Catalán", on va utilitzar els pseudònims de "Jordi d'Acer", "Jordi de Cer" i "Menut". Durant la dècada de 1920 va ser redactor de "L'Eco d'Igualada" (1920-1924) i va dirigir el quinzenal tradicionalista "Llibertat" en la seva segona època (1924-1930). Col·laborà igualment en la "Gaseta Comarcal" (1927-1931) i el 1931 fou nomenat president de la Junta Directiva de l'Associació de la Premsa d'Igualada i sa Comarca. Durant la Segona República va cooperar en la fundació del "Diari d'Igualada" i l'any 1932 va escriure també alguns articles pel setmanari "L'Interrogant", en un dels quals defensava el tradicionalisme i atacava "El Matí" i les esquerres.

L'esclat de la Guerra Civil espanyola el sorprengué a Manresa, on exercia de gerent d'una casa industrial. Es va quedar a Igualada i a una altra població propera durant uns dies i quan van començar els assassinats, el van amagar a Barcelona, on va romandre molt de temps tancat, temps que aprofità per escriure la novel·la autobiogràfica «Amb capa i barret» i l'obra de teatre «Per camins tortuosos», posteriorment traduïdes al castellà durant la postguerra. Finalment va travessar la frontera per Portbou i passà a San Sebastià al Bàndol nacional, on va col·laborar com a periodista pels revoltats. L'any 1938 va publicar el llibre «Por mi patria y por mi dama» favorable al tradicionalisme i editat per l'Editorial Betis, en la qual també van publicar llibres altres autors carlins como Antonio Pérez de Olaguer i Concepción Castella de Zavala. A més, Solsona va novel·lar quatre pel·lícules sense que hi aparegués el seu nom.

Era afiliat al partit únic del règim (amb carnet de Navarra núm. 8948) i delegat comarcal de «Frentes y Hospitales». Va ser col·laborador d"'Igualada", setmanari comarcal de la FET y de las JONS. Entre 1944 i 1952 presidí la primera Junta Directiva del Centro Nacional, després d'haver estat confiscat l'Ateneu Igualadí.

Al voltant del 1945 se separà de la disciplina del sector de la Comunió Tradicionalista liderat per Manuel Fal Conde, es passà a la facció carlooctavista (els carlins col·laboracionistes amb el franquisme i seguidors del pretendent Carles VIII), i va assumir la prefectura comarcal carlooctavista d'Igualada.

L'any 1948 va narrar alguns episodis de la història recent d'Igualada, amb especial èmfasi a la premsa local, en la seva obra «Mi ciudad y yo», per la qual se li va retre un homenatge. El 1951 escrigué un article anomenat «Una década de periodismo local», on atribuïa la pervivència del setmanari "Igualada" al talent del seu director, malgrat l'absència de l'al·licient que suposaven la crítica i la polèmica interperiodística, degut al control de l'Estat sobre la premsa. L'any 1958 va escriure uns goigs humorístics adreçats a Josep Maria Ollé, amb el pseudònim de "Raimundus Solsonensis". Escrigué el seu darrer article amb motiu de l'edició número 1000 del setmanari "Igualada", amb el títol «La polémica, gimnasia del cerebro», on anyorà novament els temps de lluita periodística.

Lleonard del Rio i Campmajó resumí la seva vida literària fent esment de «les seves polèmiques seminaristes, els seus ímpetus tradicionalistes, les seves nobles idees religioses i la seva pròdiga aportació al món literari local». Segons el cronista d'Igualada Antoni Carner i Borràs, «Solsona, tradicionalista, era home per prende cafè i fumar un cigar amb el més exaltat del republicans. Això en aquell temps costava molt de comprendre. Però ell era així». Carner destacà també la faceta d'observador i de fi humorista de Ramon Solsona, posant com a exemple el seu article «Las delicias del ascensor» durant una conferència sobre els 110 anys de premsa a Igualada.

En el seu honor l'any 1971 el departament d'Activitats Culturals de la Delegació local de la «Juventud de Igualada» convocà un premi de periodisme «Ramón Solsona Cardona» per a menors de 25 anys.

Ramon Solsona es va casar amb Teresa Riba i fou pare de Ramon i de Rosa Solsona i Riba.


Roques de Liancourt

Les roques de Liancourt són un grup d'illots situats a la mar del Japó, en litigi entre Corea del Sud -que l'administra des del 1954- i el Japó -que en reclama la sobirania-. Per als sud-coreans i els japonesos, es coneixen com a Dokdo (독도) i Takeshima (竹島/たけしま), respectivament. En l'actualitat, l'arxipèlag es troba habitat per un pescador sud-coreà, Kim Sung-do (김성도), a més de 37 oficials de la policia nacional de Corea del Sud (독도경비대/獨島警備隊). No obstant això, el Japó en reclama la sobirania.

D'una banda, Corea del Sud les classifica com a part del comtat d'Ulleung, a la província de Gyeongsangbuk-do, mentre que Japó les classifica com a part de la ciutat d'Okinoshima, al districte d'Oki, a la prefectura de Shimane.

En 1849, un balener francès de Le Havre, "Le Liancourt", va anomenar els illots "Roques de Liancourt." Els russos les van anomenar "Roques de Manalai i Olivutsa" el 1854, i els anglesos "Roques Hornet" el 1855.

Les Roques de Liancourt, encara que sigui pràcticament inhabitables, són importants per diverses raons. Econòmicament, es creu que a la seva zona econòmica exclusiva podria haver-hi jaciments de gas natural. Militarment, les illes li serveixen de base militar al govern sud-coreà.

Mentre que el govern japonès afirma que aquesta illa era considerada com un territori propi del Japó des del període Edo, tant Corea del Nord com Corea del Sud defensen que les Roques de Liancourt pertanyen al regno coreà de Silla des del 512 d.C, segons Samguk Sagi, (Cròniques dels Tres Regnes). Després de dècades d'aparent silenci i tranquil·litat entre ambdues nacions, la disputa va tornar a polemitzar-se entre finals del 2005 i començaments del 2006. El 14 de juliol de 2008, el govern sud-coreà va decidir de retirar al seu ambaixador al Japó, després de la reafirmació de sobirania sobre les illes per part de Tòquio.


Aurora triomfant

Aurora triomfant (en ) és una pintura dEvelyn De Morgan que representa la deessa romana Aurora, que trenca els grillons de la nit. Aurora es troba nua en la cantonada inferior dreta, coberta amb cordes acuradament cobertes de roses de color rosa. Ocupant dos terços de la pintura, hi ha tres àngels d'ales vermelles amb trompetes i túnica d'or. Enfrontada a Aurora, en la cantonada inferior esquerra, es troba la Nit de negre, agitant la seva negra túnica. El 1886 la pintura va ser exhibida en la Grosvernor Gallery de Londres.

Les flors disseminades al voltant d'Aurora i la pàl·lida resplendor del seu cos nu es contraposen a les vestidures ombrívoles de la Nit, i la postura frontal i oberta d'Aurora a l'anonimat de la Nit, que és apartada de l'espectador.

La pintura pertany avui dia al Museu i Galeria d'Art Russell-Cotes a Bournemouth. El fill de Merton Russell-Cotes, Herbert, la va comprar per al museu al voltant de l'any 1922 pensant que era un original d'Edward Burne-Jones, ja que un comerciant sense escrúpols havia pintat sobre la signatura les inicials de Burne-Jones per obtenir un preu més alt.

Segons la historiadora de l'art Elise Lawton Smith, la «postura letàrgica» d'Aurora pot significar el «seu estat de transició entre la nit/matèria i la llum/esperit en la qual passarà del torpor a una nova energia, anunciada pels tres àngels que toquen trompetes. El seu poder (o 'triomf', com suggereix el títol) deriva no del seu estatus mitològic, sinó del seu paper com a metàfora espiritualista».


Donald Dewar

Donald Campbell Dewar (Glasgow, 21 d'agost del 1937 – Edimburg, 11 d'octubre del 2000) va ser un polític laborista escocès, membre del Parlament Escocès (MSP) des de la seva creació el 1999. Durant aquest temps, a més de liderar el Partit Laborista escocès, va ser el primer Primer ministre d'Escòcia.

Dewar va estudiar Història i Dret a la Universitat de Glasgow. El 1966, dos anys després de graduar-se, va ser escollit per primera vegada a la Cambra dels comuns per Aberdeen South. En no poder renovar el seu escó el 1970, no va tornar a la càmera fins al 1978. A partir aquest any va romandre al Parlament fins a la seva mort. Com a membre de l'oposició va ocupar el càrrec de secretari d'Estat del consell de l'oposició "(shadow secretary)" per a Escòcia al gabinet opositor de Neil Kinnock, des de 1983 fins al 1992, i el de secretari d'Estat del consell de l'oposició per a seguretat social dels gabinets opositors de John Smith, Margaret Beckett i Tony Blair, des de 1992 fins que Blair el va nomenar cap de disciplina a la Cambra dels comuns el 1995.

Quan Tony Blair va esdevenir primer ministre el 1997, Dewar va esdevenir secretari d'Estat per a Escòcia (ministre). Aquest mateix any es va organitzar un referèndum sobre l'establiment d'un Parlament i un poder executiu escocès, que Dewar va impulsar activament. El resultat de la consulta va ser positiu i el 1999 es van celebrar les primeres eleccions parlamentàries. El Partit Laborista escocès va resultar victoriós i Dewar va ser escollit primer ministre pel nou Parlament. Entre les seves accions com a primer ministre van destacar el projecte de llei per millorar els estàndards de qualitat de les escoles públiques escoceses, el de protecció dels drets i interessos dels adults incapacitats i el de la creació de parcs nacionals, així com l'abolició de la llei de tinença feudal i de l'article 28, 2A, una controvertida llei de Thatcher de 1988 que prohibia la «promoció de l'homosexualitat com una variant normal de vida familiar» pels poders públics.

El 10 d'octubre del 2000, Dewar va patir una caiguda a la residència oficial del primer ministre, la Bute House, que li va provocar una hemorràgia cerebral. Va morir l'endemà al Western General Hospital, Edimburg. La reina Elisabeth II li va dedicar un homenatge pòstum, igual que Tony Blair, qui el va descriure com un «amic extraordinari». La mort de Donald Dewar va ser considerada una «gran pèrdua» pel poble escocès, que ho recorda com el «pare de la nació». Va ser succeït pel seu ministre de Foment i Educació Permanent, Henry McLeish, després d'un breu període en el qual Jim Wallace va estar al capdavant del govern.

Dewar va estar casat amb Alison Mary McNair des de 1964 fins al 1972, quan ella el va deixar pel seu amic, Derry Irvine. Amb McNair va tenir dos fills, Marion i Ian.


Joan Corominas i Vila

Joan Corominas i Vila (Sabadell, 20 de desembre de 1924 - Barcelona, 18 de març de 2012) fou un empresari català, president del Banc Sabadell des del 1976 fins a 1999.


Nahuelito

Nahuelito és una presumpta criatura aquàtica desconeguda que segons la creença popular viu al llac Nahuel Huapi a l'Argentina.

Igual com Nessie, el seu homòleg escocès, rep el seu nom de la massa d'aigua en què suposadament habita, encara que la seva existència mai no ha estat confirmada malgrat les recerques sistemàtiques realitzades. La llegenda és molt coneguda al país i és una referència en llibres i articles clàssics de criptozoologia.


Cerro Tronador

El Cerro Tronador és un volcà inactiu que es troba a la frontera entre Xile i Argentina a prop de la ciutat de Bariloche. Separa dos parcs nacionals: el Vicente Pérez Rosales a la província de Llanquihue, Xile, i el Nahuel Huapi, a Río Negro, Argentina.

Té una alçària de 3.491 metres. Posseeix tres cims: un argentí (Pico Argentino), de 3.200 metres d'altitud, un xilè (Cumbre Chilena), de 3.320 metres i un fronterer, entre ambdós països, de 3.491 metres.

Està cobert per set glaceres. Pel vessant argentí es troben, de sud a nord, les glaceres Frías, Alerce, Castaño Overo i Manso. Per la xilena, en la mateixa direcció, es troben les glaceres Peulla, Casa Pangue i Río Blanco.

El nom de la muntanya es deuria al soroll similar al de trons produït pels freqüents despreniments i caigudes de seracs a les seves glaceres.


Jose Francisco García Boscà

Jose Francisco García Boscà (Alcàntera de Xúquer, 14 de juliol de 1970), més conegut com a Moro, és un pilotari valencià, "mitger" en la modalitat de raspall. Jugador veterà, va participar en competicions professionals fins als 45 anys, arribant a la final de la XXIII Lliga Professional de Raspall, la seua última competició.


Marmolada

La Marmolada (Ladí: "Marmoleda", Alemany: "Marmolata") és una muntanya de 3.343 metres que es troba al nord-est d'Itàlia, i és el cim més alt de la serralada de les Dolomites.

Paul Grohmann, juntament amb Angelo Dimai i F. Dimai, en va realitzar la primera ascensió l'any 1864, a través de la ruta nord.

El nom de Marmolada podria provenir de la paraula llatina marmor, significant « marbre » o « pedra » en un sentit més general, o bé d'una arrel indoeuropea testificada pel grec "marmar", que significa « brillar ».


Josep Vendrell i Ferrer

Josep Vendrell i Ferrer (Tarragona, 1882 - 19 de juliol del 1950) va ser el vint-i-vuitè president de la història del FC Barcelona.

Coronel de l'exèrcit franquista durant la guerra, va ser Delegat d'Ordre Públic a la Corunya, tot i que quan va ser nomenat president del Barça (22 de setembre del 1943) estava destinat al Govern Militar de Barcelona.

Durant el seu mandat es restabliren les relacions amb les autoritats federatives del règim, deteriorades aran dels greus incidents produïts en el partit de l'11 a 1 al camp de Chamatín.

En el terreny esportiu, l'equip aconseguí la Lliga espanyola de futbol i la Copa d'Or Argentina, al mateix temps que el club es consolidava amb l'assoliment dels 22.000 socis.

Vendrell dimití el 20 de setembre del 1946.


La fi del número

La fi del número és un pastel sobre tela realitzat per Pablo Picasso el 1901 a París i que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Picasso de Barcelona. Es mostra a la Sala 6 de la col·lecció permanent del museu i està signat –Picasso- a l'angle inferior dret. Forma part de l'Adquisició de la col·lecció privada de Lluís Plandiura de 1932.


Saint-Offenge-Dessous

Saint-Offenge-Dessous és un antic municipi francès, situat al departament de la Savoia i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 565 habitants.

Des de l'1 de gener de 2015, Saint-Offenge-Dessous va fusionar amb Saint-Offenge-Dessus i conformen el municipi nou de Saint-Offenge.


Arbignieu

Arbignieu és un antic municipi francès, situat al departament de l'Ain i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 469 habitants.

L'1 de gener de 2016, Arbignieu va fusionar amb Saint-Bois i formar el municipi nou de Arboys-en-Bugey.


MCS-96

L‘Intel MCS-96 és una família de microcontroladors (MCU) comunament utilitzats en sistemes incrustats. La família es refereix sovint com la "família 8xC196", o "80196", el MCU més popular de la sèrie. Aquests microcontroladors s'utilitzen comunament en discs durs, mòdems, impressores, reconeixement de patrons i control de motors. El 2007, Intel va anunciar la suspensió de tota la família de microcontroladors MCS-96. Intel ha assenyalat que «no hi ha substituts directes d'aquests components i és molt probable que sigui necessari un nou disseny».


Bradbury Landing

El Bradbury Landing (en català: "lloc d'aterratge Bradbury") és un lloc al planeta Mart situat al cràter Gale on va aterrar el "rover" "Curiosity", de la missió "Mars Science Laboratory", el dia 6 d'agost de 2012. El nom del lloc el va escollir la NASA en homenatge a Ray Bradbury el dia 22 d'agost, dia en què hauria celebrat el seu 92è aniversari. Bradbury havia mort uns mesos abans, el 5 de juny de 2012.


Zaida Muxí

Zaida Muxí Martínez (Buenos Aires, 1964) és arquitecta i urbanista llicenciada a la Facultat d'Arquitectura, Disseny i Urbanisme (Universitat de Buenos Aires), doctora per l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Sevilla i professora a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona. És codirectora juntament amb Josep Maria Montaner del Màster Laboratori de l'Habitatge del Segle XXI de la Universitat Politècnica de Catalunya. Col·labora en el suplement "Cultura/s" de "La Vanguardia". És reconeguda per la seva experiència en qüestions d'espai i gènere. Va ocupar el penúltim lloc en la llista de Ricard Gomà Carmona (ICV) de la candidatura per Barcelona a les eleccions municipals espanyoles de 2011.


Guàrdia Reial

La Guàrdia Reial és una unitat de les Forces Armades d'Espanya al servei del rei d'Espanya i formada per forces de l'Exèrcit de Terra, l'Armada, Exèrcit de l'Aire i Cossos Comuns de les FAS. És una unitat d'interexèrcits de les Forces Armades que integra les peculiaritats de cada Exèrcit, Cossos Comuns i Especialitats de les Forces Armades, formant un mosaic que la singularitza. Les ubicacions de la Guàrdia Reial són tres: aquarterament situat a El Pardo a Madrid, un destacament a Palma (Mallorca) i les instal·lacions de la Unitat de Música en el Palau Reial de Madrid.


Leone Ginzburg

Leone Ginzburg (Odessa, Imperi Rus, 4 d'abril de 1909 – Roma, Itàlia, 5 de gener de 1944) fou un editor, autor, periodista i professor universitari italià d'origen jueu rus, més conegut per la seva activitat política antifeixista, i considerat un heroi de la Resistència durant la Segona Guerra Mundial. Estigué casat amb la famosa escriptora Natalia Ginzburg; el seu fill és l'historiador Carlo Ginzburg. El seu nom rus originari era Leon Ginzburg (Леон Гинзбург).


Batman

Batman és un personatge de ficció de còmic de l'editorial DC Comics. Va tenir la seua primera aparició al número 27 del comic book "Detective Comics" en la història titulada "The Case of the Chemical Syndicate" (El cas del sindicat químic), de l'editorial estatunidenca "National Publications", publicat el 30 de març de 1939 amb data de portada el maig del 1939, que es manté com un dels exemplars més valuosos de la història del còmic amb més d'un milió de dòlars en una subhasta el 2010. Batman va ser creat per l'artista Bob Kane i l'escriptor Bill Finger, tot i que només es reconeix oficialment l'autoria a Kane. Des de llavors Batman ha esdevingut un dels superherois més reconeguts al món.

Batman, és la identitat secreta de Bruce Wayne, un multimilionari industrial, playboy i filantrop. Presenciar l'assassinat dels seus pares, quan era un xiquet, el va portar a entrenar-se al cim de la perfecció tan física, com mentalment, per lluitar contra el crim (disfressat de rata penada). A diferència de molts superherois, no posseeix poders o habilitats super humanes; ell empra l'intel·lecte, els seus talents detectivescs, la ciència i la tecnologia, l'entrenament físic i la intimidació en la seva lluita contra el crim.

Originàriament, Batman era només un de diversos personatges que anaven apareixent alternativament a "Detective Comics", però amb el pas del temps ha esdevingut el líder, o co-líder, d'una varietat de còmic-book; a més, s'ha anat envoltant d'una família de personatges que hi estan relacionats o que treballen amb ell (com ara Robin, Nightwing o Batgirl). Batman, i Superman, són els personatges més populars i reconeguts de l'univers de DC Còmics.

Als anys 70 el dibuixant Neal Adams va tornar al personatge la seva dignitat i foscor, amb el suport dels guions de Dennis O'Neil. Per a molts, aquesta ha estat l'encarnació definitiva del personatge, amb històries que se centren més en trames detectivesques.

Als anys 80 dues històries de Frank Miller van redefinir el personatge: "Batman: The Dark Knight Returns" el 1986 i "" (1986-1987), aquesta última amb dibuixos de David Mazzucchelli. En aquestes històries es reelabora la història del personatge fins a donar-li la seva forma definitiva. No obstant això, la història crucial sobre la naturalesa psicològica del personatge és "" d'Alan Moore i de Brian Bolland, publicada el 1987.


Luci Genuci Clepsina

Luci Genuci Clepsina (en llatí "Lucius Genucius Clepsina") va ser un magistrat romà del . Era segurament germà de Gai Genuci Clepsina. Formava part de la gens Genúcia i era de la família Clepsina, una branca d'origen patrici.

Va ser elegit cònsol l'any 271 aC juntament amb Gai Quinti Claude. Va ser enviat a sotmetre la legió de Campània que dirigida per Deci Jubel·li s'havia revoltat i s'havia apoderat de "Rhegium". Clepsina després d'un llarg setge, va ocupar la ciutat i va matar tots els vagabunds i lladres que va trobar entre els soldats i a la resta, uns 300, els va enviar de retorn a Roma perquè els jutgessin, on van ser flagel·lats i decapitats. Dionís d'Halicarnàs diu que la conquesta de "Rhegium" va ser obra del cònsol del 270 aC, el seu germà Gai Genuci Clepsina.


Mar de fons

Mar de fons va ser una sèrie dramàtica produïda per Televisió de Catalunya i Diagonal TV, que es va emetre per TV3 des del 18 de setembre de 2006 fins al 30 de gener de 2007. Cada setmana s'emetien dos capítols, en "prime time" els dilluns i dimarts a la nit, sumant un total de 40.


Unalaska

Unalaska (en aleutià "Nawan-Alaxsxa" ) és una illa de les illes Fox, pertanyent a l'arxipèlag de les Aleutianes, a l'estat d'Alaska, als Estats Units. Està situada a . Té una extensió de 2.721 km², amb una llargada de 128 quilòmetres i una amplada de 56 quilòmetres. La ciutat d'Unalaska ocupa part de l'illa i la totalitat de la veïna Amaknak, on es troba el port de Dutch Harbor. La població de l'illa, segons el cens de l'any 2000 era de 1.759 habitants.

Unalaska és la segona illa més gran del grup de les Fox i de les Aleutianes pel que fa a la seva extensió. La costa és molt irregular, plena de badies i penínsules. El terreny de l'illa és aspre i cobert de muntanyes i durant bona part de l'any la neu cobreix les parts més elevades.

El nom "Unalaska" és aleutià. Hi ha algunes teories sobre el seu origen; la majoria creuen que és una deformació del rus "Unalaixka", que vindria de l'aleutià "nawan Alaskax", «vora el continent».


Dungeons & Dragons

Dungeons & Dragons (en anglès; literalment: "Masmorres i Dracs"), sovint abreujat com a D&D o DnD, és un joc de rol (JDR, o RPG en anglès) de fantasia originalment dissenyat per Gary Gygax i Dave Arneson i publicat per primer cop el 1974 per Tactical Studies Rules, Inc. (actualment TSR, Inc.). Des de 1997, el joc és publicat per Wizards of the Coast. Derivat dels jocs de miniatures amb una variació de les regles de "Chainmail" que serví com a reglament inicial, "Dungeons & Dragons" està àmpliament considerat el pioner dels jocs de rol moderns així com de la indústria dels jocs de rol i, per extensió, dels videojocs de rol.

A diferència dels jocs de miniatures tradicionals, a "Dungeons & Dragons" a cada jugador se li assigna un únic personatge amb qui jugar en lloc d'una legió o formació militar. Aquests personatges emprenen aventures imaginàries en una ambientació fantàstica. Un dels jugadors, conegut com a Dungeon Master, compleix la funció d'àrbitre i de narrador, alhora que prepara i manté els escenaris en els quals ocorren les aventures i en controla els personatges no jugadors que hi habiten. Els personatges es reuneixen en grups per interaccionar amb aquests habitants, a més d'entre si mateixos. Junts resolen problemes, combaten amb enemics, troben tresors i adquireixen coneixements. En el procés, els personatges obtenen punts d'experiència amb l'objectiu de tornar-se més poderosos al llarg d'una sèrie de partides.

L'èxit inicial de "Dungeons & Dragons" va provocar una ràpida proliferació de jocs similars, com "RuneQuest", "Tunnels & Trolls", "Traveller" i "Arduin" però, malgrat la competència, "Dungeons & Dragons" segueix liderant el mercat de la indústria dels jocs de rol. L'any 1977 el joc fou dividit en dues versions: un sistema de joc relativament senzill, conegut com a "Dungeons & Dragons"; i un altre sistema més estructurat i amb un reglament més dens, conegut com a "Advanced Dungeons & Dragons" (abreviat com "AD&D" o "ADnD"). La 2a edició de "AD&D" va ser publicada el 1989. Tanmateix, l'any 2000 la línia original del joc es veié interrompuda i "Advanced Dungeons & Dragons" adquirí el nom de "Dungeons & Dragons" quan es publicà la 3a edició del joc. Les regles introduïdes en aquesta edició formaren la base del sistema d20, que està disponible sota la llicència Open Game License i que és d'ús lliure per als altres publicadors. El juny de 2003 es llançà al mercat la versió 3.5, que ampliava la 3a edició i encara feia servir el sistema d20. Tanmateix, la 4a edició, publicada el juny de 2008, es desdiu de la llicència OGL i ofereix un sistema de joc més tancat i restrictiu. La 5a edició sortí al mercat de manera escalonada entre els mesos d'estiu i de tardor de 2014.

El joc disposa de diversos suplements, com ara aventures i campanyes predissenyades aptes per a l'ús de grups de joc regulars. "Dungeons & Dragons" és conegut també per productes de marxandatge que no formen part del joc, referències a la cultura popular i múltiples controvèrsies, notablement un pànic moral que hi hagué durant els anys 80 que relacionava falsament el joc amb el satanisme i el suïcidi, especialment present als Estats Units. El joc de rol ha guanyat diversos premis al llarg de la seva història i ha estat traduït a molts d'idiomes a part de l'anglès.

"Dungeons & Dragons" segueix essent el joc de rol més popular i el més venut, amb devers 20 milions de persones que hi han jugat i uns ingressos de més de mil milions de dòlars nord-americans en la venda de llibres i equipament. Els productes de la marca "Dungeons & Dragons" van suposar més del 50% dels productes dels jocs de rol venuts el 2002. Fora de les comunitats de joc, "D&D" s'ha transformat en un metònim usat sovint per referir-se als jocs de rol en general.


Luci Fonteu Capitó

Luci Fonteu Capitó (en llatí "Lucius Fonteius Capito") va ser un magistrat romà del . Formava part de la gens Fonteia, una gens romana d'origen plebeu procedent de Tusculum.

Va ser nomenat cònsol romà l'any 67 juntament amb Gai Juli Ruf. Apareix als "Fasti Siculi" i al "Chronicon" (Història Universal) de Cassiodor. Un personatge del mateix nom va ser executat l'any 68 a Germània en temps de Galba, acusat de fomentar una revolta, però no se segur que sigui la mateixa persona.


Gai Servili Casca

Gai Servili Casca (en llatí "Caius Servilius Casca") va ser un polític romà. Formava part de la gens Servília, de la branca dels Casca, d'origen plebeu.

Era germà del tribú de la plebs "Publius Servilius Casca" i era amic personal de Juli Cèsar, però va ser un dels conspiradors que el van matar.


Hanns Ludin

Hanns Ludin (Friburg de Brisgòvia, 10 de juny de 1905 - 9 de desembre de 1947) fou un militar de professional. Durant la República de Weimar s'afilià al partit nazi l'any 1930; aquest mateix any fou arrestat per les seves activitats polítiques, el procés que se l'incoà el feu sortir a la vida pública. Després del seu alliberament, l'any 1932, s'enrola en les SA. No només va ser dels pocs jerarques de la SA que va sobreviure a la nit dels ganivets llargs del 1934, sinó que va pujar ràpidament de grau i el van nomenar Obergruppenführer dins de les Schutzstaffel, equivalent a general de l'exèrcit. L'any 41, Hitler l'envia a Eslovàquia, llavors sota protectorat nazi, en qualitat de ministre plenipotenciari; aquí un dels seus encàrrecs principals és dur a terme la "Solució Final". Després de la guerra, els americans el lliuren a Txecoslovàquia. L'any 1947 és jutjat com a criminal de guerra, condemnat i penjat a la forca. El seu fill, Malte Ludin, dirigí l'any 2005 el film "Dues o tres coses que jo sé d'ell" sobre l'impacte del compromís del seu pare amb el règim nazi en la seva família.


Jeunesse Sportive du Ténéré

Jeunesse Sportive du Ténéré és un club de futbol nigerí que té la seu a Niamey. El seu estadi és el Général Seyni Kountché Stadion.


GtkRadiant

GtkRadiant és un programari dissenyador de nivells desenvolupat per id Software i Loki Software, utilitzat per a crear mapes d'una certa varietat de videojocs. El programari està mantingut per id Software, però també entre un gran nombre de voluntaris. GtkRadiant va néixer com a Q3Radiant, l'eina de disseny de nivells de Quake III Arena, només disponible per la plataforma Windows. L'evolució a GtkRadiant va tenir dues conseqüències: està basat en GTK+, pel que també existeixen versions per a Linux i Mac OS, i és independent del motor de joc, amb funcionalitat per a altres videojocs. És una aplicació semi-lliure. El codi font està disponible en el repositòri Subversió d'id Software i les col·laboracions al codi estan cobertes sota llicències de codi obert. El nucli original de Q3Radiant, no obstant això, és propietari, sota llicència d'id Software, i el seu ús comercial en videojocs sense el permís de la mateixa no està permès. No obstant això, a causa de l'alliberament de "Quake III Arena" sota llicència GPL, també podria veure's afectat aquest programari.


Luisa Fernanda Rudi Úbeda

Luisa Fernanda Rudi Úbeda (Sevilla (Andalusia), 13 de desembre de 1950) és una política aragonesa i actual membre del Parlament Europeu. De 2011 a 2015 va ser la presidenta de la Comunitat Autònoma d'Aragó.


Pares de la Constitució

Els Pares de la Constitució, nom amb el qual són coneguts entre la societat espanyola, són els set ponents als quals es va encarregar la redacció de la Constitució espanyola de 1978, en vigor actualment a Espanya.


Brain Damage

Brain Damage és el novè tema de l'àlbum The Dark Side of the Moon del grup britànic de rock progressiu Pink Floyd, aparegut el 1973. Fou composta per Roger Waters, i juntament amb Eclipse, la següent peça del disc, foren les úniques compostes totalment per Waters.

El tema té un tempo generalment lent i dura al voltant de 4 minuts. Originalment la cançó es deia "Dark Side of the Moon", però a causa de moltes repeticions de la frase "I'll see you on the dark side of the moon", l'àlbum al final es va dir amb el nom definitiu, mentre que el tema es va convertir en "Brain Damage". A la ràdio sonaven junts els temes "Brain Damage" i "Eclipse", a causa del seu encadenament.

Roger Waters va prendre com a tema les dificultats mentals de Syd Barrett, amb la frase "I'll see you on the dark side of the moon" que explica també la relació entre Waters i Barrett tot i el seu problema mental. La frase "And if the band you're in starts playing different tunes..." evoca Syd Barrett i el seu comportament cap a la fi de la seva col·laboració amb el grup. També hi ha una frase molt cèlebre "The lunatic is on the grass...". La lletra del final de la cançó fa referència a una "lobotomia frontal".


(980) Anacostia

(980) Anacostia és un asteroide del cinturó principal descobert per l'astrònom G. H. Peters en 1921 des de l'observatori de Washington DC, Estats Units.

Deu el nom a un districte de la ciutat de Washingtong DC i també a un riu de la regió.

S'estima que té un diàmetre de 86,19 ± 1,6 km. La seva distància mínima d'intersecció de l'òrbita terrestre és d' 1,23291 UA.

Les observacions fotomètriques recollides d'aquest asteroide mostren un període de rotació de 20,11 hores, amb una variació de lluentor de 7,85 de magnitud absoluta.


Fatshe leno la rona

Fatshe leno la rona és l'himne nacional de Botswana. Va ser escrit i compost per Kgalemang Tumedisco Motsete, i adoptat després de la independència d'aquest país el 1966.


Eudòxia

* "Antroponímia":
** Eudòxia, prenom femení
* "Biografies":
** Eudòxia Comnè, princesa de Bizanci, senyora consort de Montpeller
** Èlia Eudòxia, esposa de l'emperador Arcadi
** Eudòxia Licínia, filla de Teodosi II i esposa de Valentinià III i de Petroni Màxim
** Eudòxia Fàbia, esposa de l'emperador Heracli
** Eudòxia Epifania, filla de l'emperador Heracli
** Eudòxia, esposa de Justinià II
** Eudòxia Làscaris, filla de l'emperador de Nicea Teodor II Làscaris


Casa Juncosa

La Casa Juncosa és al número 78 de la Rambla de Catalunya (entre els carrers València i Mallorca) a Barcelona. Va ser encarregada per Evarist Juncosa a l'arquitecte modernista Salvador Viñals i Sabaté (1847-1926), qui va fer el projecte l'any 1909. La façana realitzada en pedra és d'una simetria completa, ressaltant la tribuna del pis principal amb les balconades i l'ornamentació de la rematada de l'edifici, tot això amb elements escultòrics de tipus vegetal. La porta d'entrada presenta un arc trilobulat amb dues fulles de fusta, amb motius tallats. Existeixen uns vitralls policroms al buit de l'escala. És una obra protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.


Kangaskhan

Kangaskhan és una de les espècies que apareixen a la franquícia "Pokémon", una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus normal. El nom "Kangaskhan" és una combinació de la paraula kangaroo i el nom del famós governant de l'Imperi Mongol, Genghis Khan.


Tauros

Tauros és una de les espècies que apareixen a la franquícia "Pokémon", una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus normal.


Zangoose

Zangoose és una de les espècies que apareixen a la franquícia "Pokémon", una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus normal.


Heracross

Heracross és una de les espècies que apareixen a la franquícia "Pokémon", una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. És de tipus insecte i lluita.


Lilium

Lilium és un gènere amb vora un centenar d'espècies dintre la família de les liliàcies. Pertanyen al grup de plantes que s'anomenen "lliris". Sovint s'anomenen "lliris vertaders" i "marcòlics". Són nadius de les regions temperades de l'hemisferi nord. S'estenen per gairebé tot Europa, des del nord fins a la costa del Mediterrani, la major part d'Àsia i el Japó, al sud de les muntanyes Nilgiri a l'Índia, i al sud de les Filipines. En el continent americà la seva distribució va des del sud del Canadà a gairebé tots els Estats Units. A casa nostra, trobem dues espècies de lliris: el "Lilium martagon" i el "Lilium pyrenaicum", bàsicament en racons amagats del Pirineu. Algunes espècies que abans estaven dins d'aquest gènere, s'han classificat posteriorment dins d'altres gèneres com "Cardiocrinum" i "Nomocharis".

Els lliris són generalment herbes frondoses i erectes. La majoria d'espècies formen bulbs subterranis, forma amb què resisteixen l'hivern. En algunes espècies els bulbs poden arribar a convertir-se en rizomes en els quals es troben nombrosos bulbs petits i d'altres formen bulbs a la superfície del sol o molt a prop. Com a curiositat, es diu que els lliris desprenen una fragància agradable quan s'estan morint.

Són les cinquenes flors més venudes del món.
Els Països Baixos tenen el monopoli de la producció de bulbs (3.500 hectàrees). Pel que fa a la producció per a flor tallada, representa 20 ha als Països Baixos i més d'unes 80 ha a França i a Itàlia. Culturalment, s'associen a la puresa i la virginitat i en la seva versió estilitzada de la flor de lis, a l'heràldica.


Àlex Corretja i Verdegay

Àlex Corretja i Verdegay (Barcelona, 11 d'abril de 1974) és un ex-tennista català que es va retirar oficialment el 23 de setembre de 2006, malgrat que realment no va disputar cap torneig des de l'1 de maig de 2005 a Estoril a causa d'una lesió a l'ull esquerre que li limitava la visió en aquest ull al 50-60% i que li impedia continuar en actiu. Actualment és comentarista de tennis a Televisió Espanyola (TVE1, La 2 i Teledeporte). Se'l relaciona sentimentalment amb la model Martina Klein.

Entre altres coses, Corretja és recordat per formar part de l'equip espanyol de la Copa Davis des de 1996 fins a 2003, el qual va ser campió l'any 2000 i finalista el 2003. El seu balanç total és de 20-11 (en individuals 12-3 i en dobles 8-8). També aconseguí la medalla de bronze als Jocs Olímpics de Sydney el 2000 en la modalitat de dobles, amb Albert Costa.


Vegeta

, també conegut com a Príncep Vegeta, és un personatge de ficció del manga "Bola de Drac", creat per Akira Toriyama el 1984 i de la seva posterior adaptació en anime. Apareix per primera vegada el 6 de desembre de 1988 al número 204 de "Shūkan Shōnen Jump", buscant les boles de drac, que donen nom a la sèrie, per obtenir l'immortalitat. Al costat de Goku, Son Gohan, Bulma, Krilin i Cor Petit Jr, és un dels personatges que ha tingut més desenvoupament. El seu personatge evoluciona de malvat a anti-heroi i esdevé un heroi durant el curs de la sèrie. És un dels personatges més populares de la franquícia "Bola de Drac", i el seu primer enfrontament amb Goku és considerat com una de les batalles més emblemàtiques del manga i l'anime.

Vegeta és extremadament vanitós i orgullós, fent referència constantment a la seva herència i estatus de príncep dels Superguerrers de l'espai durant tota la sèrie; creu que s'hauria de considerar el combatent més poderós de l'univers i s'obsessiona amb la idea de superar a Goku després de lluitar contra ell. Vegeta s'uneix de mala gana amb el grup de Goku, per frustrar les amenaces més grans a l'univers com Frízer, Cèl·lula i el Monstre Boo.


Teia

Tia, Tea o Teia (en grec antic Θεία), és una de les titànides de la mitologia grega, filla d'Urà i de Gea.

Representava la vista i per això dona brillantor a l'or i als metalls preciosos. Segons la "Teogonia", Hiperió i Teia són els pares d'Hèlios (el Sol), Selene (la Lluna), i Eos l'Alba o l'Aurora. Segons Homer Hiperió és equivalent a Helios. L'anomena "Helios Hyperion" ("Sol en el lloc més alt"). En la literatura grega posterior Hiperió sempre es distingeix d'Hèlios. Píndar elogia a Teia per ser aquella que dona la riquesa als mortals. En honor a aquest personatge mitològic es va batejar amb el mateix nom el planeta hipotètic que hauria xocat amb la Terra generant la Lluna, segons la hipòtesi del gran impacte.


Luci Corneli Lèntul Crus

Luci Corneli Lèntul Crus (en ) va ser un magistrat romà. L'origen del seu agnomen, "Crus", és desconegut. Era germà de Publi Corneli Lèntul Espinter, cònsol l'any 57 aC. Formava part de la gens Cornèlia i de la família dels Lèntul, d'origen patrici.

L'any va ser el principal acusador de Publi Clodi Pulcre per haver violat els misteris de la Bona Dea. El va ser pretor. Crus esperava que Gneu Pompeu protegiria a Ciceró, però no va ser així.

L'any no va ser elegit cònsol, ja que ho va impedir Publi Dolabel·la, però va arribar a aquest càrrec el junt amb Gai Marcel, tot i la seva hostilitat a Juli Cèsar. En el seu consolat va començar la guerra i va intentar que els optimats agafessin les armes i s'enfrontessin a Cèsar, però no ho va aconseguir. Cèsar diu que el que volia en realitat era refer la seva fortuna i esdevenir un Sul·la i Ciceró indirectament dona suport a aquesta apreciació.

Les violentes mesures preses pel senat van fer passar als tribuns al bàndol de Cèsar a Ravenna. Lèntul va fugir de la ciutat quan Cèsar s'hi va acostar i Ciceró el va veure a "Formiae" el 23 de gener del , molt desmoralitzat, i el dia 27 era a Càpua, lloc on finalment va acceptar les ofertes de Cèsar.

Lèntul va ser convocat per Luci Cassi Longí, que llavors era legat de Cèsar per tal de què tornés a Roma, per portar els diners del tresor sagrat, cosa que no va fer. Mentrestant, Pompeu va reunir forces a la Pulla i va ordenar als cònsol unir-se a ell en aquesta regió deixant una guarnició a Càpua. Mentre Pompeu es retirava cap a Brundusium, Cèsar va enviar a Balb a convèncer a Lèntul de tornar a Roma i li va oferir una província, però el cònsol, amb el seu col·lega i les forces de què disposaven, va anar cap Il·líria, tot i que Ciceró ho va voler evitar i detenir-lo a Itàlia. Poc després va aixecar dues legions més a l'Àsia en favor de Pompeu.

Quan els dos exèrcits van acampar prop de Dirraqui, Balb, entrant amb audàcia al campament de Pompeu, va intentar altre cop convèncer a Lèntul, però aquest va demanar un preu massa alt. Probablement, amb altres del seu partit, pensava que la causa de Cèsar estava perduda. Després de la batalla de Farsàlia va fugir amb Pompeu a Rodes però els hi van negar l'entrada. Amb alguns altres, Lèntul va fugir cap a Egipte i va arribar allà l'endemà de la mort de Pompeu. Va ser empresonat per orde de Ptolemeu XIII Filopàtor i executat poc després a la presó, en un intent d'aquest rei de congraciar-se amb Cèsar. Ciceró sempre li va tenir una certa consideració, en memòria del paper que va jugar contra Clodi.


Dàvid Grosclaude

Dàvid Grosclaude (en francès "David Grosclaude") (Chinon, 14 d'abril de 1958) és un periodista i polític occitanista originari del Bearn (Gascunya), conseller regional d'Aquitània, fill del també occitanista Miquèu Grosclaude.

Participà en la creació de les primers emissions de televisió en occità de France-3. El 1983 fou un dels patrocinadors de Ràdio País que emetia en occità, el 1994 creà el diari d'informació general en occità "La Setmana", el 1995 la revista per a infants "Plumalhon" i el 2000 la revista "Papagai", de les quals ha estat editor. Fou el traductor d'Asterix a l'occità. El 1988 fou un dels creadors del grup Entau Païs. President del Partit Occitan, a les eleccions regionals franceses de 2010 assolí un escó de conseller regional d'Aquitània a Bordeus mercè un acord amb Europa Ecologia-Els Verds. Fou president de l'Institut d'Estudis Occitans de 2001 a 2010. Ha col·laborat sovint amb el Centre d'Agermanament Occitano-Català.

El maig del 2015 va començar una vaga de fam per pressionar el govern francès a crear l'Oficina Pública de la Llengua Occitana promesa des de molt de temps. Després d'una setmana d'acció, el govern va cedir.


Alfred Hernando Hueso

Alfred Hernando Hueso (València, 20 d'abril de 1957), Fredi, és un pilotari valencià retirat i actualment és empresari. Va ser membre de la Selecció Valenciana de Pilota.
Nascut a la vora del Trinquet de Pelayo, "Fredi" va destacar en la pràctica de l'atletisme durant la seua joventut, debutant com a professional de la Pilota als setze anys. Tot i tenir una carrera reeixida en els trinquets valencians com a "escalater" d'Escala i corda, va tenir la sort (esportiva) o la desgràcia (competitiva) de coincidir amb una figura mítica, Paco Cabanes, el "Genovés I". És a partir de 1980 quan "Fredi" comença a ser reconegut com una de les primeres figures i assoleix la maduresa esportiva, sent premiat aquell mateix any amb el guardó a millor esportista valencià. El 1981 juga el Trofeu Nadal contra Paco Cabanes. Serien Genovés i Sarasol els rivals amb qui es batria més vegades.

Guanyà l'Individual en 1987, contra Oltra. Va ser Campió del Món amb la Selecció Valenciana en 1996 i 1998.

Posseïdor de força i tècnica a la seua capacitat de jugador va afegir una gran preparació física, destacant com a jugador d'estil elegant i pel seu rebot i joc al dau.

Quan es retirà com a jugador va decidir revitalitzar el món de la pilota amb la creació d'una competició d'Escala i corda per a professionals, així va nàixer el Circuit Bancaixa, de la mà de la caixa d'estalvis Bancaixa i de l'empresa pròpia Frediesport.

L'any 2005, amb el també ex-pilotari Daniel Ribera, "Ribera II", i el trinqueter del "Zurdo" de Gandia, Emili Peris, va donar una altra passa avant amb la creació de l'empresa ValNet, que contracta tots els pilotaris professionals valencians.

Actualment és copropietari de "Frediesport", empresa promotora de la pilota valenciana, de la qual n'és soci amb el polític valencianista Enric Morera.


Consell General Interinsular

El Consell General Interinsular (CGI) fou un òrgan preautonòmic de les Illes Balears, precedent de l'actual Govern de les Illes Balears. Es va constituir en el Castell de Bellver de Palma el 28 de juliol de 1978 amb els membres de l'Assemblea de Parlamentaris de les Illes Balears, i va desaparèixer l'1 de març de 1983 amb l'entrada en vigor de l'Estatut d'autonomia de 1983.


Gai Manili

Gai Manili (en llatí "Caius Manilius") va ser un polític romà del . Formava part de la gens Manília.

Va ser tribú de la plebs l'any 66 aC i seguidor de Gneu Pompeu. Vel·leu Patèrcul el descriu com "semper venalis et alienae minister potentiae". Va iniciar el seu període el 10 de desembre del 67 aC i abans del final d'any va proposar una llei garantint el dret de vot als lliberts juntament amb els seus patrons, o sigui, a la mateixa tribu del que els havia alliberat, però l'endemà aquesta llei va ser invalidada pel senat per un defecte de forma.

Els senadors s'havien sentit molestos per aquesta llei, i poc després en va proposar una altra que donava a Gneu Pompeu la direcció de la guerra contra Mitridates VI Eupator i Tigranes II d'Armènia i el govern d'Àsia, Cilícia i Bitínia al lloc de Lucul·le, Marci Rex i Acili Glabrió. El partit aristocràtic s'hi va oposar, ja que en aquest moment no estaven prou segurs de Pompeu, però va ser aprovada pels comicis. Aquesta llei va rebre el suport de Ciceró en un discurs titulat "Sobre el comandament de Gneu Pompeu".

En acabar el seu mandat va ser portat a judici, i Ciceró que era pretor, en va ser el jutge encarregat. Finalment el judici es va ajornar fins a l'any següent, en què Manili va ser finalment condemnat per un delicte que és desconegut. Plutarc parla d'extorsió, però no hi ha prou fonaments per creure-ho.


82 Aquarii

82 Aquarii és una estrella de la Constel·lació d'Aquari de magnitud aparent 6,18. Es tracta d'una estrella gegant vermella; posseeix una magnitud absoluta de -1,7 i la seva velocitat radial negativa indica que l'estrella s'acosta al sistema solar.

Es tracta d'una estrella situada a l'hemisferi celeste austral, molt a prop de l'equador celeste;el que comporta que pugui ser observada des de totes les regions habitades de la Terra, exceptuant el cercle polar àrtic. A l'hemisferi sud sembla circumpolar només en les àrees més internes de l'Antàrtida, sent de magnitud 6,2 no és visible a ull nu,però es pot observar amb binoculars petits. El millor període per a la seva observació és entre els mesos d'agost i desembre. El període de visibilitat és pràcticament el mateix en els dos hemisferis degut a la seva posició propera a l'equador celeste.


Amficcíon

Amficcíon (en grec antic Ἀμφικτύων), va ser un rei de l'Àtica, el fill segon de Deucalió de Phtia i de Pirra.

Es va casar amb una filla de Crànau, rei d'Atenes, i va expulsar el seu sogre per quedar-se el tron Una altra tradició diu que va expulsar el seu cunyat Colè, que llavors era el rei. Amficcíon va regnar durant deu anys, i va ser deposat per Erictoni. Segons alguns autors, Amficcíon va ser el que va donar el nom a la ciutat d'Atenes, i la consagrà a la deessa Atena. També sota el seu mandat va arribar Dionís a la ciutat.

De vegades se li atribueix la institució de l'Amfictionia, lliga política i religiosa que comprenia l'assemblea dels dotze pobles més importants de Grècia amb seu a Delfos. Sembla que abans de rei d'Atenes va ser rei de les Termòpiles, que era també un dels llocs de reunió de l'assemblea.

Anficcíon va tenir un fill, Itonos, que al seu torn en va tenir d'altres que van jugar un paper en les llegendes beòcies. Una filla seva va ser mare de Cerció. Un dels seus descendents va ser Locros, epònim dels locris.

Pausànies diu que segons Queril d'Atenes, Triptòlem era un seu nét.


Gai Cassi Longí Var

Gai Cassi Longí Var () va ser un magistrat romà d'orígens incerts, membre de la gens Càssia i de la família Cassi Longí.

Va ser elegit cònsol l'any junt amb Marc Terenci Varró Lucul·le i van proposar una llei coneguda com a "lex Terentia Cassia" per la qual l'estat podria comprar gra i el podria vendre a baix preu a Roma.

L'any va ser enviat com a procònsol a la Gàl·lia Cisalpina i Espàrtac el va derrotar prop de Mutina, però no va morir a la batalla tot i que Orosi ho afirma. L'any va donar suport a la "Lex Manília" que donava a Gneu Pompeu el comandament de la guerra contra Mitridates VI Eupator del Pont.

Es sospita que va morir molt vell l'any en què s'esmenta a un consular de nom Var que va ser proscrit i assassinat a Minturnae.


Deia

Deia (euskera per «Crida») és un periòdic basc en castellà que va ser fundat el 1977. És de caràcter nacionalista,produït per l'editorial Ipaguirre SA (EISA). Tot i que el seu objectiu inicial era comprendre tot el País Basc actualment el seu mercat es fonamenta a Biscaia, i més concretament Bilbao, on és un dels diaris més venuts tot i que a gran distància de "El Correo".

La mateixa editorial el distribueix directament als punts de venda, a diferència de la resta de diaris publicats al País Basc.


Ketsingen

Ketsingen és un nucli de Berg, un antic municipi de Bèlgica de la província de Limburg. El riu Dèmer neix a Ketsingen.

El 1971 va fusionar amb Membruggen, Genoelselderen i 's Herenelderen per a formar al municipi d'Elderen. El 1977 aquesta fusió va desfer-se. Ketsingen i 's Herenelderen van fusionar amb Tongeren, Genoelselderen i Membruggen van fusionar amb Riemst. L'autopista E313 fa la frontera. Durant l'antic règim era un municipi independent, compost d'uns feus del comtat de Loon dins del Principat de Lieja.

L'església està dedicada a sant Esteve.


Maioricensis Schola Lullistica

Maioricensis Schola Lullistica és una associació fundada per Francesc Sureda i Blanes el 1935 a Palma per unir els esforços dels estudiosos de la vida i de l'obra de Ramon Llull com a successora de l'Escola Lliure de Lul·lisme. Els membres de l'associació són de dos graus: "professores" i "magistri". Els primers vint anys l'Escola publicà 13 volums de "Studia Monographica et Recensiones". En morir Sureda el 1955, el rectorat passà a Sebastià Garcias i Palou, que intensificà el caràcter científic i inicià l'edició de les "Opera latina" de Ramon Llull, publicà la revista "Estudios Lulianos" (després Studia Lulliana) i celebrà el primer Congrés Internacional de Lul·lisme a Formentor el 1960. Ha col·laborat amb el Raimundus Lullus Institut i altres institucions lul·listes. El 1998 va subscriure un conveni d'investigació amb la UIB. Un dels seus "magistri" més destacats és Anthony Bonner. Els darrers rectors han sigut Sebastià Trias Mercant i Jordi Gayà Estelrich, Anthony Bonner n'ha sigut vicerector, i Pedro Ramis Serra i Pere Rosselló Bover, secretaris.

La Maioricensis Schola Lullistica edita la revista "Studia Lulliana".


Scinax eurydice

Scinax eurydice és una espècie de granota de la família dels hílids. És endèmica del Brasil.
Els seus hàbitats naturals inclouen boscos tropicals o subtropicals secs i a baixa altitud, zones d'arbusts, prats parcialment inundats, pantans, llacs d'aigua dolça, maresmes d'aigua dolça, corrents intermitents d'aigua, zones prèviament boscoses ara molt degradades i estanys. Està amenaçada d'extinció per la destrucció del seu hàbitat natural.


Viu de Llevata

Viu de Llevata és un poble de la comarca de l'Alta Ribagorça. Pertany al terme municipal del Pont de Suert. Antigament pertanyia al terme municipal de Viu de Llevata. El 2019 tenia 16 habitants.

Situat a 1.240,4 m. d'alçada, al sud de la comarca, és a la vall de Viu, envoltada al nord per les muntanyes que van des del Corronco (2.546 m. alt.) a la Pica Cerví de Durro (2.742) i al sud per la serra de Sant Gervàs (1.887). La seva capçalera és molt ampla, i s'estén des del coll de Sas (1.480) al Pla de Corroncui. És regada pel barranc de Viu, afluent del riuet del Convent. La carretera N-260 passa a tocar mateix del poble, que queda a 10,5 quilòmetres del cap de comarca i de municipi, el Pont de Suert.

És un poble allargassat, prenent com a referència el tossal on hi hagué el castell de Viu de Llevata. Als seus peus hi ha la part central del poble, amb l'església parroquial romànica de Santa Maria de Viu de Llevata. Molt a prop de l'església parroquial hi ha les restes de la capella, també romànica, de Santa Llúcia de Viu de Llevata. Encara, en el mateix poble hi ha la capella en ruïnes de la Mare de Déu del Carme.

A una certa distància hi ha, encara, l'emplaçament de l'antic priorat benedictí, depenent de Lavaix, de Sant Joan de l'Espluga de Viu, de la qual en quedaven algunes restes, però que no es té la garantia total que aquelles restes pertanyessin a aquest priorat.

La parròquia de la Mare de Déu dels Àngels de Viu de Llevata pertany al bisbat de Lleida, pel fet d'haver pertangut, a l'edat mitjana, al bisbat de Roda de Ribagorça. Format part de la unitat pastoral 24 de l'arxiprestat de la Ribagorça, i és regida pel rector del Pont de Suert.


Mèder

El riu Mèder és un subafluent del riu Ter. Desemboca al riu Gurri.

Neix al municipi de Santa Eulàlia de Riuprimer, antigament coneguda amb el nom de Santa Eulàlia de Merder. La seva conca inclou els municipis de Santa Eulàlia de Riuprimer, Muntanyola, Sant Bartomeu del Grau, Gurb i Vic.

Passat Santa Eulàlia, el Mèder rep al seu marge dret la riera de Muntanyola. Quatre quilòmetres riu avall, passa pel barri de Guixa. Havent passat la Guixa, rep al seu marge esquerre la riera de Sant Joan del Galí. Al cap d'un parell de quilòmetres arriba a Vic on ha estat aprofitat durant molts anys per la indústria tèxtil: això feia que el riu fos una claveguera i reforçava la idea que el riu era un merder. Als afores de Vic desemboca al riu Gurri, del qual és l'afluent més important.


Pau de Cateau-Cambrésis

La Pau de Cateau-Cambrésis va ser el tractat més important de l'Europa del , per la durada dels seus acords, que van ser vigents durant un segle, i perquè donaria lloc a una nova situació internacional. Va suposar l'inici de l'hegemonia de la Monarquia Hispànica i, per tant, un desplaçament dels problemes cap a Occident, fet més accentuat encara amb la incorporació del Regne de Portugal a la Monarquia hispànica el 1580.

El tractat de pau va ser signat entre la Monarquia Hispànica (Felip I d'Aragó i II de Castella), el Regne de França (Enric II de França) i el Regne d'Anglaterra (Isabel I d'Anglaterra). Les converses es van iniciar a l'abadia de Cercamp, però després es van traslladar al castell de Cateau-Cambrésis. Cateau-Cambrésis, a la que deu el seu nom, és una comuna francesa d'uns 20 km al sud-est de Cambrai.

El 2 d'abril de 1559 els representants de França i Anglaterra van acordar l'entrega de Calais als francesos per un període de 8 anys. Transcorregut aquest període hauria de ser retornat i, en cas contrari, s'haurien de pagar 50.000 escuts d'or.

L'endemà, Felip I (II de Castella) i Enric II de França van acordar:
* Saint-Quentin, Ham i Châtelet es tornaven a França, juntament amb els bisbats de Metz, Toló i Verdun.
* La Monarquia Hispànica retenia el Franc Comtat.
* França renunciava per sempre a les seves ambicions italianes i tornava la Savoia i Piemont a la Casa de Savoia, Còrsega a la República de Gènova i el Montferrat al Ducat de Màntua.
* Les catolicíssimes monarquies Hispànica i de França van decidir treballar activament contra l'heretgia protestant, el que va ser una de les causes en un futur pròxim les guerres de religió franceses.
* França va tornar les ciutats de Bouillon i de Couvin al principat de Lieja

La pau es va consolidar amb dos matrimonis:
* Manel Filibert, duc de Savoia amb Margarida, duquessa de Berry, germana d'Enric II de França.
* Felip II de Castella amb Isabel de Valois, filla d'Enric II de França. La pau va consolidar l'hegemonia espanyola.


Casa Agustí

La Casa Agustí és un edifici modernista de Badalona que data del 1880 fet per l'arquitecte Domènech i Montaner per a l'enginyer Eduard Agustí i Saladrigas, a la confluència del carrer Roger de Flor (també dit de les flors) amb "la Rambleta" (actualment plaça Pep Ventura).
També s'anomenava el "castell del Doctor Agustí" per les formes escalades de la vora superior i l'ofici de metge d'un estadant de la família Agustí.
En la dècada dels cinquanta (1950) hostatjà l'Institut Albéniz de Badalona (escola de secundària) i als estius s'hi feien cursos per entretenir els més menuts.
A la dècada dels noranta hostatjà una botiga de motocicletes.
Actualment (2007) hi ha una "cafeteria / restaurant" i ha sortit als diaris perquè les obres d'allargament del Metro han causat esquerdes a la façana.


Ian MacKaye

Ian MacKaye (16 d'abril del 1962) és un músic estatunidenc, conegut per ser el fundador i l'amo de Dischord Records, un segell discogràfic de música hardcore i per ser integrant de diverses de les més importants bandes del moviment hardcore i emo-core com The Teen Idles (1979), Minor Threat (1980), Embrace (1985) i Fugazi (1987).

També ha estat productor de bandes tan resenyables com Rites of Spring o Bikini Kill. També és conegut per ser un dels impulsors (de manera involuntària) del moviment straight edge. Aquest moviment va començar sobre la base d'un dels temes de Minor Threat anomenat: "Out of Step", on la lletra deixa en clar la postura de la banda davant l'alcohol, el sexe i el tabac.

També el tema "Straight edge" és pres com base d'aquest moviment. Va ser la primera persona a utilitzar la paraula "emo" per a catalogar un estil de música, que molt difereix del que s'entén com a tal avui dia. Actualment es troba mostrant el seu art en un duet anomenat The Evens.


Kazunori Yamauchi

Kazunori Yamauchi director de Polyphony Digital i creador de la saga de videojocs de curses Gran Turismo. Va arribar a la presidència de Polyphony Digital amb la creació del seu primer videojoc, el Motor Toon Grand Prix.

Amb l'èxit de Gran Turismo, Yamauchi ha complert el seu somni de crear videojocs de carreres d'alt realisme i detall. Yamauchi ha expressat el seu interès a crear jocs fora del gènere de les carreres; el 1999 Polyphony Digital va publicar "Omega Boost", un joc de trets ambientat a l'espai, sent l'única incursió de Yamauchi fora del gènere de carreres d'automòbils.

Gràcies a l'èxit de "Gran Turismo", Yamauchi s'ha convertit en una figura important al món de la indústria automobilística.

Com a membre del jurat del "Cotxe de l'Any" al Japó el 2013, ha estat un dels membres que ha votat al Volkswagen Golf 7 com a cotxe de l'any 2013, provocant que per primera vegada que un cotxe no japonès s'hagi fet amb aquest guardó al país nipó, cotxe que va tindre en el seu garatge en els propers mesos com va declarar en la presentació de Gran Turismo 6 a Ronda, Espanya.

Polyphony Digital va treballar amb Nissan en el disseny d'una pantalla multifunció (la qual li proporciona molta informació sobre el vehicle al conductor, com la força G generada, la distribució de torque i nombre de voltes), present en el R35 GT-R. Tant el vehicle com l'aparell poden apreciar-se a "Gran Turismo 5". Gràcies a aquesta contribució, la companyia Nissan li va regalar un Nissan GT-R.

En un vídeo inclòs a "Gran Turismo 5 Prologue", Yamauchi va comentar que el seu disseny favorit de cotxe és el del Ford GT, i és propietari de dos Ford GT a la vida real.


Novi Motor

Novi Motor va ser un constructor estatunidenc de cotxes de competició.

Novi Motor va competir al campionat del món de la Fórmula 1 en 6 temporades, les dels anys 1951, 1952, 1953, 1956, 1957 i 1958.

Va disputar només la cursa del Gran Premi d'Indianapolis 500, no competint a cap més prova del campionat del món de la F1.


Comitè de No-intervenció

El Comitè de No-intervenció, també conegut com a Comitè de Londres (pel fet d'estar ubicat a la capital britànica), fou una organització creada el 25 de juliol del 1936 a proposta del president de França, Léon Blum, sota pressió britànica, que tingué l'objectiu d'evitar la internacionalització de la Guerra civil espanyola tot seguint el Principi de no-intervenció.

Hi participaren un total de 27 països: Albània, Alemanya, Àustria, Bèlgica, Bulgària, Dinamarca, Estònia, Finlàndia, França, la Gran Bretanya, Grècia, Hongria, Irlanda, Itàlia, Letònia, Lituània, Luxemburg, Noruega, Països Baixos, Polònia, Portugal, Romania, Suècia, Txecoslovàquia, Turquia, l'URSS i Iugoslàvia.

El 9 de setembre el comitè es reuní per primer cop a Londres a la seu del Foreign-Office, amb representació de tots els països, tret de Portugal. Els britànics S S Morrison i Francis Hemming foren escollits respectivament president i secretari del comitè.

Tant Alemanya, Itàlia i Portugal, com la Unió Soviètica, no respectaren el compromís de no intervenir i ajudaren l'exèrcit revoltat de Franco i el del govern legítim de la Segona República Espanyola, respectivament. Les patrulles navals i terrestres creades el febrer del 1937 tampoc no pogueren evitar l'entrada de milers de voluntaris en suport a la República per a lluitar contra el feixisme, però entre l'agost i el setembre del 1938 aconseguí l'evacuació de les Brigades Internacionals i d'una gran part de les tropes alemanyes i italianes.

Realment, aquest comitè fou una farsa en l'acompliment de l'objectiu d'evitar la internacionalització de la guerra. El més clarament perjudicat en fou el govern de la República que només pogué comptar amb l'ajut escàs de Mèxic i més abundant de la Unió Soviètica, mentre que els règims feixistes de Hitler i Mussolini es van abocar en l'ajut dels militars alçats tant en homes com en material.

El 23 de setembre del 1938, els membres de les Brigades Internacionals, iniciaren el seu replegament després d'un discurs de Negrín a la Societat de Nacions el 21 de setembre proposant-ne la retirada.
Fou dissolt el 20 d'abril del 1939.


Joan Vinyoli i Pladevall

Joan Vinyoli i Pladevall (Barcelona, 3 de juliol de 1914 - 30 de novembre de 1984) fou un poeta català.

Va començar a guanyar els primers premis de poesia durant la dècada de 1950, tot i que el reconeixement públic li arribà a principi dels anys 1970, amb el poemari "Tot és ara i res". Entre els 1970 i 1984 va publicar regularment i va rebre diversos reconeixements. La seva obra poètica relaciona la seva trajectòria vital amb la seva obra, amb un cert sentit místic on es pregunta per la fe. Durant els darrers anys, Vinyoli ha esdevingut un poeta de referència per als nous escriptors catalans, la seva obra s'ha reeditat i és un dels poetes més citats pels seus companys del segle XXI.

Fortament influït per Rainer Maria Rilke, va començar a escriure incitat per una frase seva:


Community Shield

La Football Association Community Shield (antigament Charity Shield) és un trofeu anual jugat a Anglaterra, on juguen el campió de la Premier League i la FA Cup de la passada temporada. Si un equip fa un "doblet" (la Premier i la Copa), llavors es juga amb el segon classificat de la lliga. El partit es juga al començament de la temporada, tradicionalment a l'Estadi de Wembley. Durant el temps de la seva renovació, 2000 a 2007, es disputà al Millennium Stadium de Cardiff.


Albert Rossich i Estragó

Albert Rossich i Estragó (Girona, 13 de juliol de 1952) és un escriptor i filòleg català, catedràtic de Filologia catalana de la Universitat de Girona. Ha publicat articles sobre la modernitat primerenca per demostrar que l'anomenada «Decadència» de la literatura catalana és una construcció problemàtica del que s'ha de revisar. És membre de la secció Francesc Eiximenis de l'Institut de Llengua i Cultura Catalanes de la UdG, i membre corresponent de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, des del 2000. Fou director de l'Institut de Llengua i Cultura Catalanes entre 2004 i 2008.

Ha fet una adaptació dramàtica de "Lo desengany" de Francesc Fontanella i ha editat la poesia de Francesc Vicent Garcia. Des de 2006, dirigeix la col·lecció "Philologica" de l'editorial baixempordanesa Edicions Vitel·la, que ha editat obres com ara la tragèdia neoclàssica "Arminda", del menorquí Joan Ramis i Ramis.


Menorà

La Menorà (en hebreu: מנורה) és un canelobre o llum d'oli de set braços, un dels elements rituals del judaisme i així mateix un dels seus símbols més antics; representaria els arbustos en flames que va "veure" Moisès al Mont Sinaí (llibre de l'Èxode, 25).

Segons la Bíblia, el va manar construir Jahvè, ensems amb l'Arca de l'Aliança. Totes dues eren dipositades al sancta sanctorum del temple de Jerusalem. Simbòlicament cada un d'aquests set braços correspon a cada un dels set dies de la Creació, i volia representar l'esbarzer ardent que va veure Moisès al Sinaí.

És un dels símbols més estesos del judaisme, i és usada per l'estat d'Israel com a símbol oficial, per exemple en el seu escut d'armes.

La Menorà va desaparèixer durant el saqueig del Temple per Titus, l'any 70, i se la pot veure a l'arc de Titus, a Roma, entre els trofeus obtinguts. A partir d'aquest moment el seu fat és incert: l'any 455 els vàndals van saquejar Roma i s'endugueren els tresors del Temple, tot i que es desconeix si la Menorà encara es trobava entre ells. El 533 foren recuperats per Belisari i duts a Constantinoble. Segons l'historiador Procopi, Justinià (527-565) va enviar-los de retorn a Jerusalem, però en aquest punt la pista del tresor es perd.

De vegades es confon amb la Hanukkiyyà, un canelobre de nou braços usat en la hanukkà que és erròniament anomenat menorà.

Segons la història, es trobava al Tabernacle, i després al temple de Salomó.

Coneixem la seva aparença entre altres coses perquè després que els romans van ocupar el temple i van destruir Jerusalem, es van emportar el canelobre a Roma.

Es pot apreciar en els baixos relleus de l'Arc de Titus de l'emperador Titus.


Final Fantasy I

Final Fantasy I (ファイナルファンタジー "Fainaru Fantajī") és un videojoc de rol creat per en Hironobu Sakaguchi, desenvolupat i primer publicat al Japó per Square (ara Square Enix) el 1987. És el primer joc de Square de la sèrie "Final Fantasy". Va sortir originalment per a la consola Nintendo Entertainment System (més coneguda com a "NES"), el joc va ésser refet per diferents consoles i és freqüentment inclòs amb "Final Fantasy II" en col·leccions de videojocs. La història es centra en quatre joves anomenats Guerrers de la Llum ("Light Warriors" en Anglès) que porten cadascun amb ells quatre orbes elementals que han estat enfosquits pels quatre dimonis elementals. Plegats, viatgen per derrotar aquestes forces del mal, restablir la llum als orbes i salvar el món.

El joc va rebre crítiques positives i va ésser reconegut com un dels videojocs de rol més influents i reeixits per a la consola NES, aconseguint popularitzar el seu gènere. Les crítiques positives es van centrar en els gràfics del joc, mentre que les negatives es van centrar en el temps que es feia servir per trobar lluites aleatòries per pujar de nivell d'experiència al jugador. Fins al març de 2003, totes les versions venudes de "Final Fantasy I" arribaven a un total de gairebé 2 milions de còpies mundials.


Antitankgracht

L'Antitankgracht també anomenat "Antitankkanaal" (en català: canal antitancs) és un canal de Bèlgica no navegable de 29,86 km entre l'Escalda a Berendrecht i el canal Albert a Oelegem vora de la ciutat d'Anvers. Fa part de la Posició fortificada d'Anvers, construïda des de l'any 1859 i eixamplada fins al 1940.


Evè

D'acord amb la mitologia grega, Evè (en grec antic Εύηνος "Euenos"), va ser un rei d'Etòlia, fill d'Ares i de Demònice.

Va tenir una filla, Marpessa, i Evè, per no donar-la a ningú, matava els pretendents d'ella, i amb els seus cranis guarnia el temple de Posidó. Marpessa va ser raptada per Idas i estimada per Apol·lo. Evè va perseguir el raptor, però no el podia agafar, ja que Idas havia rebut de Posidó un carro alat. Va matar enfurismat els seus cavalls i es llençà al riu Licormas, que des d'aleshores porta el nom d'Evenos.


Epopeu

D'acord amb la mitologia grega, Epopeu (en grec antic Ἐπωπεύς), va ser un rei de Sició, fill d'Àleu (o de Posidó, segons altres versions) i de Cànace.

Va regnar a Sició com a hereu de Còrax, però en morir Bunos, que havia rebut d'Eetes el tron de Corint quan aquest rei marxà a la Còlquida, regnà també en aquella ciutat. Va acollir la princesa tebana Antíope, gràvida de dos fills de Zeus, quan fugia del seu oncle Licos; però fou mort quan sortí a enfrontar-se amb el perseguidor, que atacà Sició. El seu fill Marató, que havia fugit de Sició a causa de la crueltat d'Epopeu, va retornar i va succeir-lo en el tron.


Ofeltes

Segons la mitologia grega, Ofeltes (en grec antic Ὀφέλτης) va ser un fill de Licurg, rei de Nemea, i d'Eurídice.

Fou confiat a la captiva Hipsípile, però en un descuit d'aquesta el nen morí estrangulat per una serp.

Aquest fet es va interpretar com un mal auguri per als set cabdills que volien assaltar Tebes, aleshores acampats a prop d'allà.

Licurg li va procurar uns Jocs Fúnebres solemnes en honor seu que més endavant donaren lloc als jocs nemeus. Els set cabdills hi van participar i rebatejaren Ofeltes amb el nom d'Arquèmor, "inici del destí".


Tero

Tero (en grec antic Θηρώ), segons la mitologia grega, va ser una filla de Filant, rei d'Èfira, i descendent d'Íficles, el germà bessó d'Hèracles.

Estimada per Apol·lo, fou mare de Queró, l'heroi epònim de la Queronea, a Beòcia.


Pere Lacavalleria

Pere Lacavalleria (Aquitània (?) - Barcelona 1645) fou un tipògraf i impressor barceloní, d'origen occità.

Cap al 1628 es traslladà a Perpinyà per imprimir el llibre d'Andreu Bosch, jurista d'aquesta ciutat, "Summari, índex o epitome dels admirables y nobilíssims títols d'honor de Cathalunya, Rosselló i Cerdanya", publicat aquell any, que constitueix una de les obres històriques més remarcables del regnat de Felip IV. Un cop complert aquest encàrrec, s'establí definitivament a Barcelona, al carrer d'Arlet, prop del de la Llibreteria.

Dins la seva obra personal destaca la seva publicació, el 1642, durant la Guerra dels Segadors, del "Dictionario castellano... Dictionaire françois... Dictionari catala", un manual de conversa amb vocabulari trilingüe.

El seu germà Antoni Lacavalleria continuà el negoci, traslladat al carrer de la Llibreteria. Joan Lacavalleria i Dulach, autor del "Gazophylacium catalano-latinum", és fill seu i d'Isabel o Elisabet Dulach.

La Biblioteca de Reserva de la Universitat de Barcelona conserva més de 100 obres publicades per Lacavalleria, així com diversos exemples de les seves marques d'impressor que el que van identificar al llarg de la seva trajectòria professional.